William Gibson

Mona Lisa

Overdrive

Modernista

STOCKHOLM

MONA LISA

OVERDRIVE

Till min syster

Fran Gibson

med förundran

och kärlek…

KAPITEL ETT

Röken

SPÖKET var hennes fars avskedspresent som hade överlämnats till henne av en svartklädd sekreterare i en avgångslounge på Narita.

Under de två första timmarna av flygningen till London låg den bortglömd i hennes handväska, en blank svart avlång sak med Maas-Neoteks allestädes närvarande varumärke inpräglat på ena sidan och den andra svagt rundad för att passa användarens handflata.

Hon satt med mycket rak rygg i förstaklassavdelningen, med ansiktsdragen ordnade till en liten kall mask modellerad efter hennes döda mors mest karakteristiska ansiktsuttryck. Sätena runt omkring var tomma; hennes far hade betalat för platserna. Hon avböjde måltiden som den nervösa pursern erbjöd henne. De tomma sätena skrämde honom, de var ett tecken på hennes fars rikedom och makt. Mannen tvekade, bugade sig sedan och drog sig tillbaka. För ett kort ögonblick tillät hon masken att le hennes mors leende.

Spöken, tänkte hon senare, någonstans över Tyskland, och stirrade på stoppningen på sätet bredvid. Så väl hennes far behandlade sina spöken.

Det fanns spöken på andra sidan fönstret också, spöken i den europeiska vinterstratosfären, fragmenterade bilder som började ta form så fort hon lät sin blick tappa fokus. Hennes mor i Uenoparken, det bräckliga ansiktet i septembersolen. 'Tranorna, Kumi! Titta på tranorna!' Och Kumiko tittade över Shinobazudammen och såg ingenting, inga tranor alls, bara några få hoppande svarta punkter som väl säkert var kråkor. Vattnet var blankt som siden, blyfärgat, och bleka hologram flimrade suddigt över en rad bågskyttestånd långt borta. Men Kumiko skulle se andra tranor senare, många gånger, i drömmar. De var origami, kantiga figurer hopvikta av skivor av neon, lysande stela fåglar som seglade i hennes galna mors månlandskap…

Hon mindes sin far, med den svarta kappan öppen över en storm av tatuerade drakar, nedsjunken bakom skrivbordets enorma ebenholtsyta med ögonen platta och lysande, som ögonen på en målad docka. 'Din mor är död. Förstår du?' Och överallt runt omkring henne fälten av skugga i hans arbetsrum, det kantiga mörkret. Hans hand som fördes fram, ostadigt, in i lampans ljuscirkel, för att peka på henne. Kappans ärm som gled tillbaka och avslöjade en guld-Rolex och flera drakar, med manar som virvlade till vågor, kraftfullt inprickade runt handleden, pekande. Pekande på henne. 'Förstår du?' Hon hade inte svarat utan sprungit sin väg i stället, ner till ett hemligt ställe, där de minsta städmaskinerna höll till. De tickade runt henne hela natten och iakttog henne varannan minut med rosa blixtar av laserljus tills hennes far kom för att leta efter henne och, luktande av whisky och Dunhillcigaretter, bar henne till hennes rum på lägenhetens tredje våning.

Hon mindes veckorna som följde, stumma dagar som mest tillbringades i den ena eller andra sekretarens svartklädda sällskap, försiktiga män med automatiska leenden och hårt rullade paraplyer. En av dessa, den yngste och minst försiktige, hade en dag på en myllrande trottoar i Ginza, i skuggan av Hattoriklockan, bjudit henne på en improviserad kendouppvisning – han hade skickligt slingrat sig fram mellan förvånade butiksflickor och storögda turister och låtit det svarta paraplyet ofarligt svischa i den uråldriga konstens strikta bågar. Och då hade Kumiko lett, sitt eget leende, så att sorgemasken bröts sönder, och för detta drevs hennes skuld omedelbart, djupare och ännu skarpare, in i den plats i hennes hjärta där hon kände sin skam och sin ovärdighet. Men för det mesta tog sekreterarna ut henne och shoppade, från det ena enorma Ginzavaruhuset efter det andra och ut och in i dussintals Shinjukubutiker som rekommenderades av en blå Michelinguide av plast som talade uppstyltad turistjapanska. Hon köpte bara riktigt fula saker, fula och dyra saker, och sekreterarna marscherade tappert bredvid henne med glänsande kassar i sina hårda händer. Varje eftermiddag, när de återvände till hennes fars lägenhet, avlämnades kassarna prydligt i hennes sovrum där de förblev oöppnade och orörda tills jungfrurna tog bort dem.

Och den sjunde veckan, kvällen före hennes trettonde födelsedag, bestämdes det att Kumiko skulle åka till London.

'Du kommer att vara gäst hemma hos en av mina kobun ', sa hennes far.

'Men jag vill inte åka', sa hon och visade honom sin mors leende.

'Du måste', sa han och vände sig bort. 'Det har uppstått problem', sa han till det mörknande arbetsrummet. 'Du kommer inte att sväva i någon fara, i London.'

'Och när får jag komma tillbaka?'

Men hennes far svarade inte. Hon bugade och lämnade hans arbetsrum, fortfarande med sin mors leende på läpparna.

Spöket vaknade upp vid Kumikos beröring när de började inflygningen mot Heathrow. Den femtioförsta generationen av Maas-Neoteks biochip framkallade en suddig figur på sätet bredvid henne, en pojke ur någon gammal gravyr med jaktmotiv med nonchalant korslagda ben i sämskinnsbyxor och ridstövlar. 'Hallå', sa spöket.

Kumiko blinkade och öppnade handen. Pojken flimrade till och försvann. Hon såg ner på den blanka lilla apparaten i sin handflata och slöt långsamt fingrarna.

'Hallå igen', sa han. 'Colin var namnet. Och du?'

Hon stirrade. Hans ögon var lysande grön rök, hans höga panna blek och jämn under en ostyrig mörk hårlock. Hon kunde se sätena på andra sidan gången genom hans glittrande tänder. 'Om det är lite för spöklikt för dig', sa han med ett leende, 'så kan vi höja upplösningen…' Och för ett ögonblick fanns han där, obehagligt skarp och verklig, med ludden på de mörka kavajslagen vibrerande med hallucinatorisk skärpa. 'Fast det sliter ut batterierna', sa han och bleknade till sitt tidigare tillstånd. 'Uppfattade aldrig ditt namn.' Samma leende.

'Du finns inte på riktigt', sa hon strängt.

Han ryckte på axlarna. 'Borde inte prata högt, miss. Medpassagerarna kan tycka att du är lite konstig, om du fattar vad jag menar. Subvokalt är bättre. Jag uppfattar allt genom huden…' Han rätade på benen och sträckte på sig med händerna knäppta bakom nacken. 'Säkerhetsbältet, miss. Själv behöver jag inte spänna fast mig, förstås, eftersom jag, som du påpekade, inte finns på riktigt.'

Kumiko rynkade pannan och slängde apparaten i spökets knä. Han försvann. Hon spände fast säkerhetsbältet, sneglade på apparaten, tvekade och tog sedan upp den igen.

'Första gången i London, va?' frågade han när han kom svepande in från den yttersta kanten av hennes synfält. Hon nickade trots att hon inte ville. 'Du har inget emot att flyga? Du blir inte rädd?'

Hon skakade på huvudet och kände sig löjlig.

'Strunt samma', sa spöket. 'Jag ska se efter dig. Heathrow om tre minuter. Kommer nån och möter dig?'

'Min fars affärskontakt', sa hon på japanska.

Spöket log. 'Då kommer du säkert att vara i goda händer.' Han blinkade. 'Skulle inte kunna gissa att jag är ett språkgeni när man ser mig, eller hur?'

Kumiko slöt ögonen och spöket började viska till henne, något om Heathrows arkeologi, om stenåldern och järnåldern, krukor och redskap…

'Miss Yanaka? Kumiko Yanaka?' Engelsmannen tornade upp sig över henne med sin jättelika gaijinkroppshydda insvept i kolossala veck av mörk ull. Små mörka ögon betraktade henne förbindligt genom stålbågade glasögon. Hans näsa verkade ha blivit nästan helt krossad och sedan aldrig återförd i rätt läge. Hans hår, det lilla som fanns kvar av det, var rakat till en grå stubb och hans svarta stickade vantar var slitna och saknade fingrar.

'Mitt namn, förstår du', sa han, som om detta omedelbart skulle lugna henne, 'är Petal.'

Petal kallade staden Röken.

Kumiko huttrade på kallt rött läder. Genom den gamla Jaguarens fönster såg hon hur snön virvlade ner och smälte på den väg Petal kallade M4. Den sena eftermiddagshimlen var färglös. Han körde tyst, effektivt, med läpparna putande som om han tänkte börja vissla. Trafiken var, med Tokyoögon sett, löjligt gles. De accelererade förbi en obemannad Eurotranslastbil med den trubbiga fören full av sensorer och ramper av strålkastare. Trots Jaguarens fart kände sig Kumiko som om hon på något sätt stod still; Londons partiklar började samla sig runt henne. Väggar av fuktigt tegel, valv av betong, svartmålat gjutjärn som stod upp som spjut.

Medan hon tittade började staden definiera sig själv. Vid sidan av M4 kunde hon, när Jaguaren väntade i korsningar, se skymtar av ansikten genom snön, röda gaijinansikten över mörka kläder, hakor nedkörda i halsdukar, kvinnors stövelklackar som klickade genom silverfärgade pölar. Raderna av affärer och bostadshus påminde henne om de underbart detaljerade tillbehören hon sett utställda runt ett leksakslokomotiv hos en handlare i europeiska antikviteter i Osaka.

Det här var inte alls likt Tokyo, där det förflutna, allt som fanns kvar av det, pysslades om med nervös omsorg. Historien hade där blivit till en kvantitet, något sällsynt som portionerades ut av regeringen och bevarades av lagen och med hjälp av finansiering från näringslivet. Här verkade den vara själva grundstrukturen, som om staden var en enda organism av sten och tegel, oräknade lager av meddelanden och betydelser, tidsålder på tidsålder, genererad genom sekler efter någon så gott som oläslig DNA för handel och imperiebygge.

'Ledsen att Swain inte kunde komma själv och möta dig', sa mannen som kallades Petal. Kumiko hade mindre bekymmer med hans dialekt än med hans sätt att bilda meningar; hon tog först ursäkten för en order. Hon funderade på att accessa spöket, men förkastade sedan idén.

'Swain', vågade hon sig på att säga. 'Är mr Swain min värd?'

Petals ögon mötte hennes i backspegeln. 'Roger Swain. Berättade inte din far det?'

'Nej.'

'Aha.' Han nickade. 'Mr Kanaka är medveten om säkerhetsriskerna när det gäller sånt här, det är klart… En man i hans position, etcetera…' Han suckade ljudligt. 'Ursäkta det här med värmen. Verkstan skulle ha sett till att det blev fixat…'

'Är du en av mr Swains sekreterare?' Hon vände sig till de snaggade fettvalkarna över kragen på hans tjocka mörka rock.

'Hans sekreterare?' Han verkade fundera över saken. 'Nej', sa han till slut, 'det är jag inte.' Han svängde genom en rondell, förbi glänsande metallmarkiser och kvällsströmmarna av fotgängare. 'Har du ätit? Fick du mat på flyget?'

'Jag var inte hungrig.' Medveten om sin mors mask.

'Jaha. Swain kommer att ha nåt till dig. Äter en massa japkäk, Swain.' Han åstadkom ett egendomligt litet smackande ljud med tungan. Han sneglade bakåt på henne.

Hon såg förbi honom, såg snöflingornas kyssar, torkarnas utplånande svep.

Swains bostad i Notting Hill bestod av tre förbundna viktorianska hus belägna någonstans i en snöfylld röra av små torg, svängda gator och stallängor. Petal, med två av Kumikos resväskor i varje hand, förklarade för henne att nummer 17 var ingång för nummer 16 och 18 också. 'Ingen mening att knacka där', sa han och gestikulerade klumpigt med de tunga resväskorna i handen mot den glänsande röda färgen och den polerade mässingen på dörren till nummer 16. 'Finns ingenting bakom utom en halvmeter ferrobetong.'

Hon såg ner längs den svängda gatan, där nästan identiska fasader låg utefter den svaga krökningen. Snön föll ymnigare nu, och den tomma himlen lystes upp av det laxfärgade ljuset från natriumlampor. Gatan var övergiven, snön nyfallen och orörd. Det fanns något främmande i den kalla luften, en svag, genomträngande antydan av förbränning, av ålderdomliga bränslen. Petals skor lämnade stora, skarpt avgränsade avtryck. Det var svarta mockasnörskor med smala tår och extremt tjocka, räfflade sulor av illröd plast. Hon följde honom svagt huttrande i spåren, upp för de grå trappstegen till nummer 17.

'Det är jag', sa han till den svartmålade dörren, 'det ser du väl.' Sedan suckade han och satte ner de fyra resväskorna i snön, tog av den fingerlösa vanten från höger hand och tryckte handflatan mot en cirkel av blankt stål som satt infälld i en av dörrpanelerna. Kumiko tyckte att hon hörde ett svagt surrande ljud, som av knott, som steg i tonhöjd tills det försvann, och sedan vibrerade dörren av de dämpade stötarna när magnetkolvarna drogs undan.

'Du kallade den för Rök', sa hon när han sträckte sig efter mässingsknoppen, 'staden…'

Han avbröt sig. 'Röken', sa han, 'ja', och så öppnade han dörren mot värme och ljus, 'det är ett gammalt uttryck, ett slags öknamn.' Han lyfte upp väskorna och traskade in i en hall med blå matta och vitmålade träpaneler. Hon följde efter honom, dörren stängde sig av sig själv bakom henne och kolvarna dunsade på plats. En mahognyfärgad gravyr hängde över den vita panelen, hästar på ett fält, prydliga små figurer i röda rockar. Chipspöket Colin skulle bo där, tänkte hon. Petal hade satt ner hennes väskor igen. Klumpar av hoppressad snö låg på den blå mattan. Nu öppnade han en annan dörr så att man kunde se en förgylld gallerbur. Han drog undan gallret med ett rasslande ljud. Hon stirrade förbluffad in i buren. 'Hissen', sa han. 'Ingen plats för dina grejer. Jag åker en gång till.'

Trots sin uppenbara ålder steg den riktigt mjukt uppåt när Petal rörde vid en vit porslinsknapp med sitt trubbiga pekfinger. Kumiko blev tvungen att stå mycket nära honom. Han luktade av fuktigt ylle och något blomsterparfymerat rakvatten.

'Vi har placerat dig högst upp', sa han och visade vägen längs en smal korridor, 'för vi tänkte att du kanske skulle uppskatta att det är tyst och lugnt.' Han öppnade en dörr och vinkade in henne. 'Hoppas det duger…' Han tog av sig sina glasögon och putsade dem energiskt med en skrynklig pappersnäsduk. 'Jag går och hämtar dina väskor.'

När han hade gått gick Kumiko långsamt runt det massiva svarta marmorbadkaret som dominerade mitten av det låga, trånga rummet. Väggarna, som lutade i skarp vinkel mot taket, var täckta med fläckiga guldspeglar. Ett par små vindsfönster flankerade den största säng hon någonsin sett. Över sängen fanns små ställbara lampor infällda i spegeln, som läslamporna i ett flygplan. Hon ställde sig bredvid badkaret och rörde vid den böjda nacken på en guldpläterad svan som fungerade som kran. Dess utsträckta vingar fungerade som kranvred. Luften i rummet var varm och stillastående, och för ett ögonblick verkade hennes mors närvaro fylla det, som en smärtsam dimma.

Petal harklade sig i dörren. 'Jaha', sa han och skyndade sig in med hennes bagage, 'är allt som det ska? Hungrig än? Inte det? Då går jag så kan du finna dig tillrätta…' Han radade upp väskorna bredvid sängen. 'Om du skulle få lust att äta så bara ring.' Han pekade på en antik telefon med ornamenterad mikrofon, högtalare av mässing och handtag av vridet elfenben. 'Lyft bara på luren, du behöver inte slå nåt nummer. Frukost får du när du vill. Fråga nån, så visar de dig var. Du kan träffa Swain då…'

Känslan av hennes mors närvaro hade försvunnit när han kom tillbaka. Hon försökte känna den igen, när han sa god natt och stängde dörren, men den var borta.

Hon stod kvar en lång stund vid badkaret och strök den släta metallen på svanens ovala nacke.

KAPITEL TVÅ

Kid Afrika

KID AFRIKA kom glidande in på Dog Solitude den sista dagen i november, skjutsad i sin veteran-Dodge av en vit tjej vid namn Cherry Chesterfield.

Slick Henry och Little Bird höll på att demontera den cirkelsåg som utgjorde Domarens vänsterhand när Kids Dodge blev synlig, med sina lappade kjolar som kastade upp bruna kvastar av rostfärgat vatten som samlats på Solitudes ojämna slätt av kompakterad plåt.

Little Bird såg den först. Han hade skarpa ögon, Little Bird, och en 10X tubkikare som dinglade på bröstet bland diverse djurben och antika mässingspatroner av flaskhalstyp. Slick såg upp från den hydrauliska handleden och såg Little Bird räta upp sig i sina fulla två meters längd och rikta kikaren ut genom det glaslösa rutverket av stål som utgjorde Fabrikens södervägg. Little Bird var mycket mager, nästan skelettliknande, och de sprejade vingarna av brunt hår som hade gett honom hans namn avtecknade sig skarpt mot den bleka himlen. Han rakade nacken och sidorna högt upp, en bra bit över öronen. Med vingarna och den aerodynamiska ankstjärten såg det ut som om han hade på sig en huvudlös brun fiskmås.

'Nänu', sa Little Bird, 'fy fan.'

'Vadå?' Det var svårt att få Little Bird att koncentrera sig, och jobbet krävde två uppsättningar händer.

'Det är den där niggern.'

Slick reste sig upp och torkade av händerna på jeansens lår medan Little Bird fumlade ut den gröna Mech-5-mjukvarustickan från urtaget bakom örat – så att han omedelbart glömde bort den åttastegs servokalibreringsprocedur han behövde för att fixa Domarens cirkelsåg. 'Vem kör?' Afrika körde aldrig själv om han kunde slippa.

'Ser inte.' Little Bird lät tubkikaren ramla tillbaka till draperiet av ben och mässing.

Slick ställde sig bredvid honom vid fönstret och iakttog hur Dodgen närmade sig. Kid Afrika brukade då och då bättra på svävarens mattsvarta lackjobb med skickligt anlagd sprejfärg, och den dystra effekten förstärktes av raden av förkromade dödskallar som satt fastsvetsade på den kraftiga främre kofångaren. En gång i tiden hade de ihåliga stålkranierna kunnat skryta med tomteröda glödlampor till ögon – The Kid kanske höll på att tappa intresset för sin image.

Medan svävaren svängde fram till Fabriken hörde Slick Little Bird hasa tillbaka in bland skuggorna så att de kraftiga stövlarna skrapade genom damm och tunna blanka spiraler av metallspån.

Slick såg förbi en sista dammig skärva av fönsterglas hur svävaren sjönk ner i sina kjolar framför Fabriken, stönande och pysande av ånga.

Något prasslade i mörkret bakom honom och han visste att Little Bird fanns bakom den gamla reservdelshyllan och höll på att sätta på den hemmagjorda ljuddämparen på den kinesiska hagelbössa de använde för att skjuta kaniner.

'Bird', sa Slick och slängde ifrån sig sin skiftnyckel på presenningen, 'jag vet att du är en okunnig liten satans Jerseynolla, men måste du påminna mig om det hela jävla tiden?'

'Gillar inte den där niggern', sa Little Bird bakom hyllan.

'Visst, och om den där niggern brydde sig om att lägga märke till dig så skulle han inte gilla dig heller. Visste han att du stod där inne med det där geväret så skulle han köra ner det i halsen på dig, på tvären.'

Inget svar från Little Bird. Han hade vuxit upp i vita förorter i New Jersey där ingen visste ett skit om någonting och hatade alla som gjorde det.

'Och jag skulle gärna hjälpa till.' Slick drog upp dragkedjan på sin gamla bruna jacka och gick ut till Kid Afrikas svävare.

Det dammiga fönstret på förarsidan pyste ner och avslöjade ett blekt ansikte som dominerades av ett par enorma bärnstensfärgade goggles. Det knastrade under Slicks stövlar av uråldriga burkar som rostat tills de var tunna som gamla löv. Föraren drog ner glasögonen och kisade mot honom. En kvinna, men nu hängde de bärnstensfärgade glasögonen runt halsen på henne och dolde munnen och hakan. The Kid satt väl på den bortre sidan, bra ifall det otroliga skulle hända att Little Bird började skjuta.

'Gå runt till andra sidan', sa flickan.

Slick gick runt svävaren, förbi de förkromade dödskallarna, och hörde Kid Afrikas fönster glida ner med samma lilla demonstrativa ljud.

'Slick Henry', sa The Kid med en andedräkt som blev till vita moln när den slog emot Solitudes luft, 'tjena.'

Slick såg ner på det smala bruna ansiktet. Kid Afrika hade stora hasselbruna ögon, smala som på en katt, en trådsmal mustasch och skinn som glänste som polerat läder.

'Hallå, Kid.' Slick kunde känna lukten av något slags rökelse inifrån svävaren. 'Hur är läget?'

'Jo', sa The Kid och knep ihop ögonen, 'minns du att du sa en gång att om jag nånsin behövde hjälp med nåt…'

'Stämmer', sa Slick och kände ett första sting av oro. Kid Afrika hade räddat livet på honom en gång, i Atlantic City – hade fått ett par rasande svarta bröder att låta bli att tippa ut honom från en balkong på fyrtiotredje våningen i en utbränd skyskrapa. 'Är det nån som vill kasta ner dig från ett höghus?'

'Slick', sa The Kid, 'jag vill presentera dig för nån.'

'Är vi kvitt sen?'

'Slick Henry, den här trevliga flickan, det är miss Cherry Chesterfield från Cleveland, Ohio.' Slick böjde sig ner och såg på föraren. Blond höstack, ögonskugga. 'Cherry, det här är min personliga vän mr Slick Henry. När han var ung och vild hängde han ihop med Deacongänget. Nu när han är gammal och vild så gömmer han sig här ute och sysslar med sin konst, fattar du. En begåvad man, fattar du.'

'Det är han som bygger robotar', sa flickan med fullt av tuggummi i munnen, 'det sa du.'

'Just det', sa The Kid och öppnade svävardörren. 'Vänta på oss här är du snäll, Cherry.' The Kid, iklädd en minkpäls som snuddade vid hans fläckfria gula strutsläderstövlar, steg ut på Solitude och Slick såg en skymt av något där bak i svävaren, en snabb ambulansblixtbild av bandage och slangar…

'Du Kid', sa han, 'vad är det du har där inne?' The Kids juvelprydda hand höjdes och vinkade tillbaka Slick samtidigt som svävarens dörr smällde igen och Cherry Chesterfield tryckte på fönsterknapparna.

'Vi måste snacka om det, Slick.'

'Jag tycker inte det är för mycket begärt', sa Kid Afrika och lutade sig tillbaka mot en tom arbetsbänk av metall, insvept i sin minkpäls. 'Cherry har diplom i sjukvårdsteknik och vet att hon kommer att få betalt. Trevlig flicka, Slick.' Han blinkade.

'Kid…'

Kid Afrika hade alltså en kille där bak i svävaren som var som död, i koma eller något, och hade honom uppkopplad till pumpar och påsar och rör och något slags simstimrigg, allt fastskruvat på en gammal ambulansbår av aluminium, batterier och alltihop.

'Vad är det här?' sa Cherry, som hade följt med dem in efter det att The Kid hade tagit med sig Slick ut för att visa honom killen i svävaren, och kikade undrande upp på den jättelika Domaren, det mesta av honom i alla fall; armen med cirkelsågen låg där de hade lämnat den, på golvet på den oljiga presenningen. Om hon har diplom i sjukvårdsteknik, tänkte Slick, så har hon snott det för nån som inte har saknat det än. Hon hade på sig åtminstone fyra skinnjackor, samtliga flera storlekar för stora.

'Slicks konstverk, som jag sa till dig.'

'Den där killen är döende. Han luktar piss.'

'En kateter lossnade', sa Cherry. 'Vad ska den här grejen göra, då?'

'Vi kan inte ha kvar honom här, Kid, han kommer att kola. Om du vill döda honom så peta ner honom i nåt hål på Solitude.'

'Killen är inte döende', sa Kid Afrika. 'Han är inte skadad och inte sjuk…'

'Vad fan är det då för fel på honom?'

'Han är borta, grabben. Han är på en lång tripp. Han behöver lugn och ro.'

Slick såg från The Kid till Domaren och sedan tillbaka på The Kid. Han ville jobba med den där armen. Kid sa att han ville att Slick skulle ta hand om killen i två veckor, kanske tre, och att han skulle lämna Cherry där för att sköta om honom.

'Jag fattar inte. Den här killen, är han en kompis till dig?'

Kid Afrika ryckte på axlarna i sin päls.

'Varför har du inte honom hemma hos dig?'

'Inte så lugnt. Inte tillräckligt fridfullt.'

'Kid', sa Slick, 'jag är skyldig dig en tjänst, men inget så här knäppt. Och i vilket fall så måste jag jobba, och i vilket fall så är det för knäppt. Och så är det Gentry. Han är i Boston nu. Han kommer tillbaka i morron kväll och han skulle inte gilla det. Du vet hur konstig han är när det gäller folk… Det är ju mest hans ställe, också, liksom…'

'De hade dig över räcket, gosse', sa Kid Afrika sorgset. 'Minns du det?'

'Visst minns jag, jag…'

'Du verkar inte minnas så värst bra', sa The Kid. 'Okej, Cherry. Kom så sticker vi. Vi vill inte köra över Dog Solitude på natten.' Han reste sig upp från stålbänken.

'Kid, vänta nu…'

'Glöm det. Jag visste för fan inte vad du hette, den där gången i Atlantic City, tyckte bara att jag inte ville se den vita pojken utspridd över hela gatan, va? Så jag visste inte vad du hette den gången, och då vet jag väl inte det nu heller.'

'Kid…'

'Ja?'

'Okej. Han stannar, två veckor max. Ger du mig ditt ord på att du kommer tillbaka och hämtar honom? Och så måste du hjälpa mig att klara ut det med Gentry.'

'Vad vill han ha?'

'Tjack.'

Little Bird kom fram när The Kids Dodge vältrade sig bort över Solitude. Han kom framsmygande bakom en stapel av kompakterade bilar, rostiga kuber av hopknycklad plåt där man fortfarande kunde se fläckar av blank lack.

Slick iakttog honom från ett fönster högt uppe i Fabriken. Rutorna i stålramarna hade fyllts ut med bitar av hopsamlad plast, var och en av olika kulör och tjocklek, så att när Slick lutade huvudet åt ena sidan kunde han se Little Bird genom en ruta av neonrosa plexiglas.

'Vem bor här?' frågade Cherry från rummet bakom honom.

'Jag', sa Slick, 'Little Bird, Gentry…'

'I det här rummet, menar jag.'

Han vände sig om och såg henne där bredvid båren och de vidhängande apparaterna. 'Det gör du', sa han.

'Är det ditt rum?' Hon stirrade på teckningarna som satt upptejpade på väggarna, hans ursprungliga idéer om Domaren och hans Undersökare, Likmalaren och Häxan.

'Oroa dig inte för det.'

'Lika bra att du inte inbillar dig nåt', sa hon.

Han såg på henne. Hon hade ett stort rött sår i ena mungipan. Hennes blonderade hår stod ut som av statisk elektricitet. 'Som sagt, oroa dig inte för det.'

'Kid sa att ni har ström.'

'Japp.'

'Bäst att koppla in honom', sa hon och vände sig mot båren. 'Han drar inte mycket, men batterierna börjar nog bli urladdade.'

Han gick över rummet för att se ner på det härjade ansiktet. 'Du måste berätta nåt för mig', sa han. Han gillade inte slangarna. En av dem gick in genom en näsborre och tanken fick honom att må illa. 'Vem fan är den här killen och vad exakt är det som Kid Afrika gör med honom?'

'Ingenting', sa hon och knackade fram en siffra på en biomonitorpanel som satt fastspänd med silvertejp på bårens ben. 'REM är fortfarande högt, som om han drömmer hela tiden…' Mannen på båren låg fastspänd i en splitterny blå sovsäck. 'Det är så att han – vem det nu är – han betalar The Kid för det här.'

Ett trodnät satt fasttejpat på killens panna; en enda svart kabel, som satt instucken i ett urtag bakom vänster öra, var surrad längs kanten på båren. Slick följde den upp till det tjocka grå paketet som verkade dominera utrustningen som var monterad på ställningen över båren. Simstim? Såg inte ut som det. Något slags cyberspace-däck? Gentry visste mycket om cyberspace, eller han snackade i alla fall om den, men Slick kunde inte minnas något om att bli medvetslös och bara fortsätta vara inkopplad… Folk kopplade in sig så att de kunde göra affärer. Satte på sig troderna och så var de där ute, med all världens data i staplar som en enda stor stad av neon, så att man kunde glida omkring och liksom få grepp om det, visuellt i alla fall, för om man inte fick det så var det för komplicerat att hitta fram till någon viss datamängd som man behövde. Ikoner kallade Gentry det.

'Betalar han The Kid?'

'Ja', sa hon.

'För vadå?'

'För att hålla honom så här. Och för att gömma honom också.'

'För vem?'

'Vet inte. Det sa han inte.'

I tystnaden som följde kunde han höra det jämna väsandet av mannens andetag.

KAPITEL TRE

Malibu

DET fanns en lukt i huset. Den hade alltid funnits där.

Den berodde på tiden och den salta luften och den entropiska karaktären hos dyra hus som byggts för nära havet. Kanske var den också typisk för ställen som under korta men ofta återkommande perioder var obebodda, hus som öppnades och stängdes allt eftersom deras rastlösa invånare kom och åkte. Hon föreställde sig rummen tomma, med fläckar av rost som tyst blommade på krom och blekt mögel som tog fäste i undangömda hörn. Arkitekterna hade, som om de erkände de eviga processerna, uppmuntrat ett visst mått av rost: de massiva räckena längs soldäcket hade ätits armledstunna av åratals saltskum.

Huset vilade, liksom sina grannar, på spillror av raserade grunder, och hennes promenader längs stranden innehöll ibland försök till arkeologiska fantasier. Hon försökte föreställa sig ett förflutet för platsen, andra hus, andra röster. Hon beledsagades under promenaderna av en bestyckad fjärrstyrd väktare, en pytteliten Dornierhelikopter som lyfte från sitt osynliga näste på taket när hon steg ner från däcket. Den kunde sväva nästan ljudlöst, och den var programmerad att undvika hennes synfält. Det fanns något övergivet i det sätt på vilket den följde henne, som om den var en dyr men icke uppskattad julklapp.

Hon visste att Hilton Swift såg på henne genom Dornierns kameror. Inte mycket av vad som försiggick i strandvillan undgick Sense/Net – hennes ensamhet, den vecka utan sällskap hon hade krävt, stod under ständig övervakning.

Hennes år i yrket hade gett henne en enastående okänslighet mot att vara iakttagen.

På nätterna tände hon ibland strålkastarna som var monterade under däcket och lyste upp de stora sandloppornas hieroglyfiska förehavanden. Själva däcket lät hon ligga i mörker, liksom det nedsänkta vardagsrummet bakom henne. Hon satt på en enkel stol av vit plast och iakttog loppornas brownska dans. I strålkastarnas skarpa sken kastade de mycket små, knappt urskiljbara skuggor, flytande vinklar mot sanden.

Ljudet från havet svepte in henne i dess rörelse. Sent på natten, när hon sov i det mindre av de två gästrummen, nästlade det sig in i hennes drömmar. Men aldrig in i främlingens minnen som trängde sig på.

Valet av sovrum var instinktivt. Rummet med dubbelsäng var minerat med sådant som utlöste gammal smärta.

Läkarna på kliniken hade använt kemiska pincetter för att slita loss beroendet från receptorerna i hennes hjärna.

Hon lagade sin egen mat i det vita köket, tinade bröd i mikrovågsugnen, hällde paket av schweizisk pulversoppa i fläckfria rostfria grytor och tog sig långsamt tillbaka till den namnlösa men alltmer bekanta zon från vilken hon på ett så raffinerat sätt hade isolerats av de artificiella drogerna.

'Det kallas livet', sa hon till den vita köksbänken. Och hur skulle Sense/Nets företagspsykologer tolka det, undrade hon, om någon dold mikrofon fångade upp det och ledde det till dem? Hon rörde om i soppan med en smal rostfri visp och såg ångan stiga upp. Det hjälpte att göra saker, tänkte hon, att bara göra saker själv. På kliniken hade de insisterat på att hon skulle bädda sin egen säng. Nu hällde hon upp sin egen tallrik soppa och rynkade pannan när hon mindes kliniken.

Hon hade skrivit ut sig själv en vecka in på behandlingen. Läkarna hade protesterat. Avgiftningen hade gått jättebra, sa de, men terapin hade inte börjat. De nämnde återfallsprocenten bland de patienter som inte fullföljde programmet. De förklarade att hennes försäkring var ogiltig om hon avbröt sin behandling. Sense/Net skulle betala, sa hon till dem, om de inte föredrog att hon betalade själv. Hon tog fram sitt MitsuBank-chip i platina.

Hennes Lear anlände en timme senare. Hon beordrade det att ta henne till LAX, beställde en bil som skulle hämta henne där, och spärrade alla inkommande samtal.

'Förlåt, Angela', sa jetplanet när det girade in över Montego Bay bara några sekunder efter det att de lyft, 'men jag har Hilton Swift på prioriterad kanal.'

'Angie', sa Swift, 'du vet att jag backar dig hela vägen. Det vet du, Angie.'

Hon vände sig om och stirrade på högtalarens svarta oval. Den satt mitt i en infattning av mjuk grå plast, och hon föreställde sig att han hukade sig där inne, med sina långa ben smärtsamt, groteskt hopvikta innanför Learens skott.

'Jag vet det, Hilton', sa hon. 'Snällt av dig att ringa.'

'Du är på väg till LA, Angie.'

'Ja. Det är vad jag sa åt planet.'

'Till Malibu.'

'Det är riktigt.'

'Piper Hill är på väg till flygplatsen.'

'Tack, Hilton, men jag vill inte att Piper ska vara där. Jag vill inte träffa någon. Jag vill ha en bil.'

'Det finns ingen i huset, Angie.'

'Bra. Det är det jag vill, Hilton. Ingen i huset. Ett tomt hus.'

'Är du säker på att det är en god idé?'

'Det är den bästa idé jag har haft på mycket länge, Hilton.'

Det var tyst en stund. 'De sa att det gick verkligt bra, Angie, med behandlingen. Men de ville att du skulle stanna.'

'Jag behöver en vecka', sa hon. 'En vecka. Sju dagar. Ensam.'

Efter hennes tredje natt i huset vaknade hon i gryningen, kokade kaffe, klädde på sig. Kondensen marmorerade det breda fönstret som vette ut mot däcket. Sömnen hade bara varit sömn – om drömmarna hade kommit så kunde hon inte minnas dem. Men det var något – något livgivande, nästan som svindel. Hon stod i köket med båda händerna runt den varma koppen och kände klinkergolvets kyla genom sina tjocka vita tennissockor.

Där fanns någonting. Hon sträckte ut armarna och höjde koppen som en nattvardskalk, en gest som samtidigt var instinktiv och ironisk.

Det var tre år sedan loan hade ridit henne, tre år sedan de hade rört henne över huvud taget. Men nu?

Legba? Någon av de andra?

Känslan av att något var närvarande försvann plötsligt. Hon satte ner koppen på bänken för snabbt, så att kaffet skvalpade över på handen, och sprang i väg för att hitta skor och en kappa. Gröna gummistövlar från strandgarderoben och en kraftig blå friluftsjacka som hon inte kunde minnas och som var för stor för att ha varit Bobbys. Hon skyndade ut ur huset och ner för trapporna utan att bry sig om surret från Dornierns rotorblad när den lyfte bakom henne som en tålmodig trollslända. Hon kastade en blick norrut, längs gyttret av strandvillor vars villervalla av silhuetter påminde henne om slummen i Rio, och vände sig sedan mot söder, mot Kolonin.

Den som kom kallades Mamman Brigitte, eller Grande Brigitte, och medan somliga ser henne som baron Samedis hustru så kallar andra henne 'den allra äldsta av de döda'.

Kolonins drömarkitektur höjde sig till vänster om Angie, ett upplopp av former och egon. Bräckliga neoninramade kopior av Watts Towers reste sig bredvid neobrutala bunkrar täckta med bronsreliefer.

Spegelväggar reflekterade morgonbankar av stillahavsmoln när hon passerade.

Det hade funnits tillfällen under de gångna tre åren när hon hade känt att hon höll på att gå över, eller åter gå över, en gräns, en subtil trosgräns, för att finna att hennes tid med loan hade varit en dröm eller, som mest, att de var sammanhängande knutar av kulturella resonanser som fanns kvar från de veckor hon hade tillbringat i Beauvoirs tillhåll i New Jersey. Att se med andra ögon: inga gudar, inga Ryttare.

Hon gick vidare, tröstad av bränningen, av strandtidens enda eviga ögonblick, dess nu-och-alltid.

Hennes far var död, död sedan sju år, och de anteckningar han hade fört om sitt liv hade inte sagt henne mycket. Att han hade tjänat någon eller något, att hans belöning hade varit kunskap, och att hon hade varit hans offer.

Ibland kände hon det som om hon hade haft tre liv, vart och ett avskärmat från de andra av något hon inte kunde namnge, och att det inte fanns något hopp om helhet, någonsin.

Det var barndomsminnena från Maas-arkologin, uthuggen ur toppen av en mesa i Arizona, där hon hade kramat en sandstensbalustrad med ansiktet mot vinden och känt det som om hela den ihåliga högplatån var hennes fartyg som hon kunde styra in i solnedgångsfärgerna bortom bergen. Senare hade hon flugit i väg därifrån med skräcken som något hårt i strupen och kunde inte längre minnas sin sista skymt av faderns ansikte. Fast det måste ha varit på mikroplandäcket där de andra planen var förtöjda i vinden, en rad av regnbågsfärgade nattfjärilar. Det första livet tog slut den där kvällen; hennes fars liv hade tagit slut det också.

Hennes andra liv hade varit kort, snabbt och mycket egendomligt. En man vid namn Turner hade fört bort henne, bort från Arizona, och hade lämnat henne hos Bobby och Beauvoir och de andra. Hon mindes inte mycket om Turner, bara att han var lång, med hårda muskler och jagad blick. Han hade fört henne till New York. Sedan hade Beauvoir fört henne, tillsammans med Bobby, till New Jersey. Där, på femtiotredje våningen i en mincomestruktur, hade Beauvoir lärt henne om drömmar. Drömmarna är verkliga, hade han sagt med ansiktet blänkande av svett. Han lärde henne namnen på dem hon hade sett i sina drömmar. Han lärde henne att alla drömmar sträcker sig ner till en gemensam sjö, och han visade henne hur hennes var annorlunda och ändå samma. Endast du seglar på det gamla havet och på det nya, sa han.

Hon reds av gudar, i New Jersey.

Hon lärde sig att hänge sig åt Ryttarna. Hon såg loan Linglessou gå in i Beauvoir, såg hans fötter skingra diagrammen som var ritade i vitt mjöl. Hon lärde känna gudarna, i New Jersey, och kärleken.

Loan hade visat henne vägen när hon gav sig av med Bobby för att bygga sitt tredje, sitt nuvarande liv. De passade bra ihop, Angie och Bobby, födda ur varsitt vakuum, Angie ur Maas Biolabs rena blanka kungadöme och Bobby ur Barrytowns tristess…

Grande Brigitte rörde vid henne, utan förvarning. Hon snubblade till, föll nästan på knä i bränningen när havets ljud sögs bort, in i det skymningslandskap som öppnade sig framför henne. De vitmenade kyrkogårdsmurarna, gravstenarna, pilträden. Ljusen.

Under den äldsta pilen fanns en mängd ljus, de förvridna rötterna var bleka av vax.

Barn, känn mig.

Och Angie kände henne där, på en gång, och visste vem hon var, Mamman Brigitte, Mademoiselle Brigitte, den äldsta av de döda.

Jag har ingen kult, barn, inget särskilt altare.

Hon fann sig själv gå framåt, in i ljusens sken med ett surrande ljud i huvudet, som om pilen dolde en stor bikupa.

Mitt blod är hämnd.

Angie mindes Bermuda, natt, en orkan; hon och Bobby hade vågat sig in i ögat. Grande Brigitte var sådan. Tystnaden, trycket, de ofattbara krafterna som för ett ögonblick hölls i schack. Det fanns inget att se under pilen. Bara ljusen.

'Loan… jag kan inte kalla på dem. Jag kände något… jag kom för att leta…'

Du har kallats till min reposoir. Lyssna på mig. Din far ritade vévés i ditt huvud: han ritade dem i kött som inte var kött. Du offrades till Ezili Freda. Legba ledde dig in i världen för att tjäna hans syften. Men man sände dig gift, barn, en coup-poudre…

Hennes näsa började blöda. 'Gift?'

Din fars vévés har ändrats, delvis suddats ut, ritats om. Även om du har slutat att förgifta dig själv så kan Ryttarna fortfarande inte nå dig. Jag är av en annan sort.

Hon fick en fruktansvärd huvudvärk, blodet bultade i tinningarna… 'Snälla…'

Lyssna på mig. Du har fiender. De sammansvärjer sig mot dig. Mycket står på spel i det här. Frukta giftet, barn!

Hon såg ner på sina händer. Blodet var klarrött och verkligt. Det surrande ljudet växte i styrka. Kanske fanns det inne i hennes huvud. 'Snälla! Hjälp mig! Förklara…'

'Du kan inte stanna här. Det är döden.'

Och Angie föll på knä i sanden med bränningarnas dån runt omkring, bländad av solen. Dorniern svävade nervöst framför henne, två meter bort. Smärtan försvann omedelbart. Hon torkade av sina blodiga händer på den blå jackan. Den fjärrstyrda väktarens kameror surrade och snurrade.

'Det är okej', lyckades hon säga. 'Näsblod. Det är bara näsblod…' Dorniern kastade sig framåt, sedan tillbaka. 'Jag går tillbaka till huset nu. Jag mår fint.' Den steg mjukt ur sikte.

Angie slog skakande armarna om sig själv. Nej, låt dem inte se något. De kommer att veta att något hände, men inte vad. Hon tvingade sig upp på fötter, vände om och började traska tillbaka längs stranden, samma väg som hon hade kommit. Medan hon gick genomsökte hon jackans fickor efter en pappersnäsduk, vad som helst, att torka av blodet i ansiktet med.

När hennes fingrar fann hörnen på det lilla platta paketet visste hon omedelbart vad det var. Hon stannade och huttrade till. Drogen. Det var inte möjligt. Jo, det var det. Men vem? Hon vände sig om och stirrade på Dorniern tills den gled i väg.

Paketet. Tillräckligt för en månad.

Coup poudre.

Frukta giftet, barn.

KAPITEL FYRA

Kvarten

MONA drömde att hon dansade i en bur någonstans på någon danssylta i Cleveland, naken i en pelare av hett blått ljus, där ansiktena som kördes upp mot henne genom rökslöjan hade det blå ljuset fasthakat i ögonvitorna. Det var samma ansiktsuttryck som männen alltid hade när man dansade, de stirrade verkligt intensivt men var samtidigt inneslutna i sig själva, så att deras ögon inte sa en ett enda dugg och deras ansikten, trots svetten, skulle ha kunnat vara utskurna i något som bara liknade hud.

Inte för att hon brydde sig om hur de såg ut när hon var i buren, hög och het och inne i rytmen, tre låtar in i numret och med tjacket som just hade börjat nå kulmen, ny styrka i benen som lyfte henne upp på tå…

En av dem högg tag i hennes vrist.

Hon försökte skrika, fast det kom inte något ljud, först, och när det sedan gjorde det var det som om något slets sönder inom henne, gjorde henne illa, och det blå ljuset brast, men handen, handen fanns fortfarande där, runt hennes vrist. Hon flög upp ur sängen som gubben i lådan, slogs mot mörkret och rev undan hår ur ögonen.

'Vad är det, baby?'

Han lade sin andra hand på hennes panna och tryckte henne bakåt, ner i kuddens heta fördjupning.

'En dröm…' Handen var kvar och det fick henne att vilja skrika. 'Har du en cigg, Eddy?' Handen försvann, klicket och flamman från en tändare och så lystes ytorna i hans ansikte upp framför henne när han tände en och gav henne. Hon satte sig snabbt upp, drog upp knäna under hakan med arméfilten över som ett tält, för hon kände inte alls för att någon skulle röra vid henne just då.

De trasiga benen på plaststolen från containern gav ifrån sig ett varnande ljud när han lutade sig tillbaka och tände en cigarett åt sig själv. Gå av, tänkte hon, dumpa honom på räven så att han får anledning att klippa till mig några gånger. Det var åtminstone mörkt så att hon slapp se kvarten. Det värsta var att vakna upp med häftig huvudvärk, för illamående för att röra sig, efter att ha ramlat in full kvällen innan och glömt att tejpa upp den svarta plasten, så att den hårda solen visade upp alla små detaljer och värmde upp luften så att flugorna satte i gång.

Ingen högg någonsin tag i henne i Cleveland. Alla som hade kunnat vara dumma nog att sticka in handen genom fältet var redan för fulla för att kunna röra sig, kanske för att kunna andas. Torskarna tog aldrig tag i henne heller, inte om de inte hade snackat med Eddy först och betalat extra, och det var ändå bara på låtsas.

Hur de än ville ha det så blev det till ett slags ritual, så det kändes som det hände någonstans utanför ens liv. Och hon hade börjat iaktta dem, när de släppte allt. Det var det som var intressant, för de släppte verkligen allt, de var helt hjälplösa, kanske bara i en bråkdels sekund men då var det som de inte ens var där.

'Eddy, jag blir galen om jag måste sova här mer.'

Han hade slagit henne förr, för mindre, så hon sänkte ansiktet mot knäna och filten och väntade.

'Visst', sa han, 'vill du tillbaka till kattfiskfarmen? Vill du tillbaka till Cleveland?'

'Jag pallar bara inte med det här längre…'

'I morron.'

'I morron vadå?'

'Är det snart nog för dig? I morron kväll, med ett privat jetplan för fan. Direkt upp till New York? Slutar du då med det här jävla tugget?'

'Men älskling', sa hon och sträckte sig mot honom, 'vi kan ta tåget…'

Han slog undan hennes hand. 'Du har snömos i huvudet.'

Om hon klagade mer, något om kvarten, något som antydde att han inte fixade det, att alla hans stora affärer gick åt skogen, så skulle han sätta i gång, då visste hon att han skulle sätta i gång. Som den gången hon hade bråkat om insekterna, kackerlackorna som kallades palmettobaggar, men det var för att de jävlarna var mutanter, hälften av dem – någon hade försökt utrota dem med något som sabbade deras DNA, så man såg de där missbildade lackorna ligga och dö med för många ben eller huven, eller för få, och en gång hade hon sett en som såg ut som om den hade svalt ett krucifix eller nåt, med ryggen eller skölden eller vad det var förvriden på ett sätt som fick henne att vilja kräkas.

'Baby', sa hon och försökte göra rösten mjukare, 'jag kan inte hjälpa det, det är det här stället som går mig på nerverna…'

'Hooky Green’s', sa han som om han inte hade hört vad hon sa, 'jag var uppe på Hooky Green’s och träffade en fixare. Han valde mig, fattar du? Killen hade öga för talang.' Hon kunde nästan känna hans flin genom mörkret. 'Från London, England. Talangscout. Kom in på Hooky’s och sa direkt ›Du är min man!‹'

'En torsk?' Hooky Green’s var det ställe där Eddy senast hade bestämt att det var mest action, på fyrtiotredje våningen i en glasskyskrapa med det mesta av innerväggarna nedrivna och ett dansgolv på ett kvarter ungefär, men han hade skippat stället när ingen där visade honom det minsta intresse. Mona hade inte ens sett Hooky själv, 'lean mean Hooky Green', den före detta baseballspelaren som ägde stället, men det var ett bra ställe om man ville dansa.

'Kan du inte lyssna för fan? Torsk? Fan heller. Han är chansen, han är en kontakt, han står på stegen och han kommer att dra mig upp. Och vet du vad? Jag tänker ta dig med mig.'

'Men vad är han ute efter?'

'En skådespelerska. Ett slags skådespelerska. Och en smart kille som kan få henne på plats och hålla kvar henne där.'

'Skådespelerska? Plats? Vadå för plats?'

Hon hörde honom dra ner blixtlåset i jackan. Något landade på sängen, nära hennes fötter. 'Två lakan.'

Herregud. Det var kanske inget skämt. Men om det inte var det, vad fan var det då?

'Hur mycket drog du in i kväll, Mona?'

'Nittio.' Det var egentligen hundratjugo, men hon hade räknat den siste som övertid. Hon var för rädd för att hålla undan pengar för honom i vanliga fall, men hon hade behövt tjackpengar.

'Behåll dem. Skaffa dig lite kläder. Inte jobbprylar. Det är ingen som vill se ditt lilla arsle hänga utanför, inte på den här resan.'

'När?'

'I morron sa jag ju. Du kan kyssa det här stället farväl.'

När han sa det där fick det henne att vilja hålla andan.

Stolen knarrade igen. 'Nittio, sa du?'

'Just det.'

'Berätta.'

'Eddy, jag är så trött…'

'Nej', sa han.

Men vad han ville höra var inte sanningen eller något sådant. Han ville höra en historia, historien han hade lärt henne berätta. Han ville inte höra vad de pratade om (de flesta hade någon viss sak som de hemskt gärna ville berätta för en, och oftast gjorde de det också), eller hur de bad att få se hennes blodtestpapper, eller hur hälften av dem kom med samma skämt om att det de inte kunde bota det kunde de i alla fall lindra, eller ens vad de vill göra i sängen.

Eddy ville höra om den store killen som behandlade henne som om hon inte räknades. Men hon måste vara försiktig när hon berättade det, så att hon inte gjorde torsken alltför brutal, för det skulle i så fall ha kostat mer än vad hon verkligen hade fått betalt. Det viktiga var att den här torsken hade behandlat henne som om hon var ett verktyg han hade hyrt på en halvtimme. Inte för att det var ont om sådana, men de lade oftast sina pengar på dockor eller tillfredsställde sig med simstim. Mona brukade oftast få sådana som ville snacka, som försökte bjuda på en smörgås efteråt, vilket kunde vara jobbigt på sitt sätt men inte på det sättet som Eddy ville. Och det andra Eddy ville var att hon skulle säga att hon inte gillade sådant men att hon hade funnit att hon i alla fall ville det, ville det jättemycket.

Hon sträckte ner handen i mörkret och rörde vid kuvertet som var fullt med pengar.

Stolen knarrade igen.

Så hon berättade för honom hur hon kom ut ur ett LågKöpvaruhus och hur han hade kommit fram till henne, en stor kille, och frågat direkt hur mycket, vilket hade gjort henne generad men hon talade om det för honom i alla fall och sa OKEJ. Så de gick till hans bil, som var gammal och stor och luktade fukt, liksom (hon lånade detaljer från sina Clevelanddagar), och han hade liksom fläkt henne över sätet…

'Framför LågKöpet?'

'Bakom.'

Eddy hade aldrig anklagat henne för att hitta på något, fastän hon visste att han måste ha lärt henne de allmänna dragen i historien på något sätt, och det var alltid i stort sett samma historia. När hon hunnit så långt att den store killen hade dragit upp hennes kjol (den svarta, sa hon, och jag hade mina vita stövlar på mig) och dragit ner sina byxor kunde hon höra spännet på Eddys bälte skramla när han drog av sig sina jeans. En del inom henne undrade, när han gled ner i sängen bredvid henne, om den position hon beskrev var fysiskt möjlig, men hon fortsatte och det fungerade ju i alla fall på Eddy. Hon kom ihåg att berätta hur ont det gjorde när killen kom in i henne, fastän hon hade varit jättevåt. Hon berättade hur han höll hennes handleder, fast hon vid det här laget var ganska osäker på var allting var, utom att hennes arsle var uppe i luften. Eddy hade börjat röra vid henne, han smekte hennes bröst och mage, så hon gick över från den kalla brutaliteten i torskens handlingar till vad de hade fått henne att känna.

Så som hon påstod att hon hade känt det hade hon aldrig känt det. Hon visste att man kunde nå en punkt när det gjorde lite ont att göra det fast det ändå var skönt, men hon visste att det inte var det. Vad Eddy ville höra var att det gjorde mycket ont och fick henne att må dåligt, men att hon tyckte om det i alla fall. Vilket Mona inte tyckte verkade klokt alls, men hon hade lärt sig att berätta på det sätt han ville.

För det fungerade i alla fall, och nu rullade Eddy runt med filten hopsnärjd över ryggen och kom in mellan hennes ben. Hon tänkte att han måste se det inne i huvudet, som en tecknad film, det hon berättade för honom, och på samma gång blev han den där ansiktslöse store killen som pumpade på. Han höll fast hennes handleder nu, över huvudet på henne på det sättet som han ville.

Och när han var klar och låg hopkrupen på sidan och sov låg Mona vaken i det unkna mörkret och vände och vred på den underbara, lysande drömmen att få resa därifrån.

Måtte det vara sant.

KAPITEL FEM

Portobello

KUMIKO vaknade i den enorma sängen och låg mycket stilla och lyssnade. Hon hörde ett svagt, ihållande brus av trafik långt borta.

Luften i rummet var kall. Hon drog det rosa täcket runt sig som ett tält och steg upp. De små fönstren var mönstrade av glittrande frost. Hon gick fram till badkaret och rörde vid en av svanens förgyllda vingar. Fågeln hostade, gurglade, och började fylla badkaret. Fortfarande insvept i täcket öppnade hon sina resväskor och började välja ut kläder för dagen och breda ut dem på sängen.

När badet var klart lät hon täcket glida till golvet, klev över marmorkanten och sänkte sig stoiskt ner i det smärtsamt heta vattnet. Ånga från karet hade smält frosten – nu rann fönstren av kondens. Fanns det sådana här badkar i alla engelska sovrum, undrade hon. Hon tvålade metodiskt in sig med en oval fransk tvål, reste sig upp, sköljde av löddret så gott det gick, svepte in sig i en stor svart handduk och hittade, efter lite fumlande, ett tvättfat, en toalett och en bidé. De fanns dolda i ett mycket litet rum med väggar klädda i mörkt faner som kanske en gång varit en garderob.

Den gammaldags telefonen pinglade två gånger.

'Ja?'

'Petal här. Sugen på frukost? Roger är här. Ivrig att träffa dig.'

'Tack', sa hon. 'Jag klär på mig just nu.'

Hon drog på sig sina bästa och pösigaste långbyxor i skinn och kröp sedan i en luddig blå tröja som var så stor att den lätt hade gått på Petal. När hon öppnade handväskan för att ta fram sina sminksaker såg hon Maas-Neotekapparaten. Hennes hand slöt sig automatiskt kring den. Hon hade inte tänkt kalla på honom, men en beröring räckte. Han var där, sträckte komiskt på nacken och gapade mot det låga spegelklädda taket.

'Vi är alltså inte på Dorchester?'

'Jag sköter frågandet', sa hon. 'Vad är det här för ett ställe?'

'Ett sovrum', sa han. 'I ganska tvivelaktig smak.'

'Svara på min fråga, är du snäll.'

'Tja', sa han och såg på sängen och badkaret, 'av inredningen att döma skulle det kunna vara en bordell. Jag kan accessa historiska data om de flesta byggnaderna i London, men det finns inget speciellt om den här. Byggd 1848. Solitt exempel på den då rådande viktorianska stilen. Grannskapet är dyrt utan att vara fashionabelt, populärt bland advokater av en viss sort.' Han ryckte på axlarna. Hon kunde se hörnet av sängen genom den putsade glansen i hans ridstövlar.

Hon stoppade ner apparaten i handväskan och han var borta.

Hon klarade av hissen utan problem. När hon väl var i den vitmålade hallen gick hon efter ljudet av röster. Längs en sorts korridor. Runt ett hörn.

'God morgon', sa Petal och lyfte av silverlocket från ett fat. Ånga steg upp. 'Här är den svårfångade mr Swain, Roger kan du kalla honom, och här är din frukost.'

'Hej', sa mannen och steg fram med handen utsträckt. Bleka ögon i ett långsmalt ansikte med markerade ben. Stripigt råttfärgat hår låg borstat diagonalt över pannan. Kumiko fann det omöjligt att gissa hans ålder. Det var en ung mans ansikte, men han hade djupa rynkor under de grå ögonen. Han var lång, med en idrottsmans hållning kring armar och skuldror. 'Välkommen till London.' Han tog hennes hand, tryckte till och släppte den.

'Tack.'

Han bar en kraglös skjorta med mycket smala röda ränder mot en ljusblå botten och manschetterna fästa med enkla ovaler av matt guld. Den var uppknäppt i halsen och blottade en mörk triangel av tatuerat skinn. 'Jag talade med din far i morse, berättade för honom att du hade kommit fram välbehållen.'

'Du är en man av rang.'

De bleka ögonen drogs ihop. 'Förlåt?'

'Drakarna.'

Petal skrattade.

'Låt henne äta', sa någon, en kvinnas röst.

Kumiko vände sig om och upptäckte den smala mörka figuren mot de höga spröjsade fönstren. Utanför fönstren en muromgärdad trädgård inbäddad i snö. Hennes ögon täcktes av silverglas som speglade rummet och de närvarande.

'En annan av våra gäster', sa Petal.

'Sally', sa kvinnan, 'Sally Shears. Ät upp, älskling. Om du är lika uttråkad som jag så känner du för en promenad.' Medan Kumiko såg på henne höjdes kvinnans hand och rörde vid glasen, som om hon tänkte ta av dem. 'Portobello Road ligger ett par kvarter bort. Jag behöver lite luft.' Spegelglasen verkade inte ha några bågar, inga skalmar.

'Roger', sa Petal och spetsade rosa baconskivor på ett silverfat, 'tror du Kumiko är säker tillsammans med våran Sally?'

'Säkrare än vad jag skulle vara, med det humöret hon är på', sa Swain. 'Jag är rädd att här inte finns så mycket som kan roa dig', sa han till Kumiko och förde henne fram till bordet, 'men vi ska försöka göra det så bekvämt som möjligt för dig och se till så att du får se lite av stan. Fast det är ju inte Tokyo.'

'Inte än i alla fall', sa Petal, men Swain verkade inte höra.

'Tack', sa Kumiko när Swain drog ut stolen åt henne.

'Det är en ära', sa Swain. 'Vår respekt för din far…'

'Lägg av', sa kvinnan, 'hon är för ung för att behöva det där skitsnacket. Låt oss slippa höra det.'

'Sally är på lite dåligt humör, ser du', sa Petal medan han lade ett pocherat ägg på Kumikos tallrik.

Sally Shears humör visade sig utgöras av en med möda tillbakahållen vrede, en ilska som tillkännagav sig i hennes sätt att gå, i de ilskna pistolskottsknallarna av hennes svarta stövelklackar mot den isiga trottoaren.

Kumiko fick halvspringa för att hinna med när kvinnan stövlade i väg på gatan från Swains hus med glasögonen kallt blixtrande i det riktningslösa vinterljuset. Hon bar åtsittande byxor av brun mocka och en pösig svart jacka med kragen uppvikt – dyra kläder. Med sitt korta mörka hår kunde hon ha blivit tagen för en pojke.

För första gången sedan hon lämnade Tokyo kände Kumiko rädsla.

Kvinnans uppdämda energi var nästan så att man kunde röra vid den, en knut av ilska som kunde gå upp vilket ögonblick som helst.

Kumiko stack handen i handväskan och kramade Maas-Neotekapparaten. Colin fanns omedelbart bredvid henne, raskt promenerande med händerna nerkörda i kavajfickorna utan att hans stövlar lämnade några spår i den smutsiga snön. Då släppte hon apparaten, och han försvann, men hon kände sig lugnad. Hon behövde inte vara rädd för att tappa bort Sally Shears, vars takt hon tyckte var så svår att hänga med i – spöket skulle säkert visa henne tillbaka till Swains hus. Och om jag smiter från henne, tänkte hon, kommer han att hjälpa mig. Kvinnan slingrade sig fram genom den framrusande trafiken i en korsning, drog förstrött Kumiko ur vägen för en stor svart Hondataxi och lyckades på något sätt sparka loss kofångaren på den när den gled förbi.

'Dricker du?' frågade hon med handen runt Kumikos underarm.

Kumiko skakade på huvudet. 'Snälla, det gör ont i armen.'

Sally lossade greppet, men Kumiko leddes genom dörrar med utsirat mattslipat glas, in till buller och värme, ett slags trångt näste klätt med mörkt trä och sliten ljusbrun sammet.

Snart satt de mitt emot varandra vid ett litet marmorbord som bar upp ett Bass-askfat, en sejdel mörkt öl, whiskyglaset Sally hade tömt på vägen från baren och ett glas apelsinsaft.

Kumiko såg att silverlinserna gick ihop med den bleka huden utan tillstymmelse till skarv.

Sally sträckte sig efter det tomma whiskyglaset, välte på det utan att lyfta det från bordet och studerat det kritiskt. 'Jag träffade din far en gång', sa hon. 'Han hade inte kommit så högt upp på stegen på den tiden.' Hon övergav glaset och tog sejdeln. 'Swain säger att du är till hälften gaijin. Säger att din mamma var danska.' Hon svalde lite av ölet. 'Det syns inte på dig.'

'Hon fick dem att ändra mina ögon.'

'Passar dig bra.'

'Tack. Och dina glasögon', sa hon, automatiskt, 'de är jättesnygga.'

Sally ryckte på axlarna. 'Har din farsa låtit dig se Chiba än?'

Kumiko skakade på huvudet.

'Smart. Om jag hade varit han hade jag inte gjort det heller.' Hon drack mera öl. Hennes naglar, som verkade vara av acryl, var pärlemorfärgade. 'Jag har hört talas om din mamma.'

Med brännande ansikte sänkte Kumiko blicken.

'Det är inte därför du är här. Visste du det? Han skickade inte i väg dig till Swain på grund av det. Det är krig. Det har inte varit några interna strider på hög nivå inom Yakuza sen innan jag föddes, men det är det nu.' Den tomma pinten klirrade när Sally satte ner den. 'Han kan inte ha dig hos sig, det är allt. Du skulle vara för lätt att komma åt. En kille som Swain ligger ganska långt utanför kartan för Kanakas rivaler. Och det är därför du har ett pass i ett annat namn, va? Swain är skyldig Kanaka en tjänst. Så du har det fint, eller hur?'

Kumiko kände de heta tårarna komma.

'Okej, du har det inte fint.' Pärlemornaglarna trummade mot marmorn. 'Hon tog livet av sig och du har det inte så fint. Känner dig skyldig, va?'

Kumiko såg upp, in i dubbla spegelglas.

Portobello var Shinjuku-fullt av turister. Efter att ha insisterat på att hon skulle dricka upp apelsinsaften, som hade stått och blivit ljummen och avslagen, ledde Sally Shears henne ut på den packade gatan. Med Kumiko i ett stadigt grepp började Sally arbeta sig fram längs trottoaren, förbi fällbord av stål täckta av sammetsdraperier och tusentals föremål av silver och kristall, mässing och porslin. Kumiko stirrade när Sally drog henne förbi samlingar av Coronationnysilver och Churchilltekannor med isterhaka. 'Det här är gomi ' meddelade Kumiko när de pausade i en gatukorsning. Skräp. I Tokyo användes slitna och värdelösa saker till fyllnadsmassa. Sally log ett vargleende. 'Det här är England. Gomi är en av de viktigaste naturtillgångarna. Gomi och talang. Det är vad jag letar efter nu. Talang.'

Talangen bar en buteljgrön sammetskostym och oklanderligt rena mockaskor och Sally hittade honom på en annan pub, en som heter The Rose and Crown. Hon presenterade honom som Tick. Han var knappt längre än Kumiko, och något var skevt i ryggen eller höften på honom så att han gick med en kraftig haltning som förstärkte det allmänna intrycket av asymmetri. Hans svarta hår var rakat i nacken och vid sidorna men uppkammat i en oljig bulle av lockar ovanför pannan.

Sally presenterade Kumiko: 'Min vän från Japan, och håll nu fingrarna i styr.' Tick log matt och förde dem till ett bord.

'Hur går affärerna, Tick?'

'Fint', sa han dystert. 'Hur är det att vara pensionerad?'

Sally satte sig på den stoppade bänken med ryggen mot väggen. 'Tja', sa hon, 'det är liksom lite till och från.'

Kumiko såg på henne. Ilskan hade dunstat bort, eller också dolts på ett skickligt sätt. När Kumiko satte sig ner smög hon ner handen i handväskan och hittade apparaten. Colin fokuserades på bänken bredvid Sally.

'Hyggligt av dig att tänka på mig', sa Tick och slog sig ner på en stol. 'Det är väl en två år sen.' Han höjde ett ögonbryn åt Kumikos håll.

'Hon är okej. Du känner väl Swain, Tick?'

'Bara ryktesvägen.'

Colin iakttog samtalet med road fascination, rörde huvudet fram och tillbaka som om han följde en tennismatch. Kumiko var tvungen att påminna sig själv att det bara var hon som kunde se honom.

'Jag vill att du ska kolla honom åt mig. Och jag vill inte att han ska märka det.'

Han stirrade på henne. Hela vänstra halvan av hans ansikte förvreds i en jättelik, långsam blinkning. 'Jaha du', sa han, 'det är inte lite du vill, eller hur?'

'Bra lön, Tick. Bästa tänkbara.'

'Letar du efter nåt särskilt, eller är det en allmän genomgång? Det är ju inte helt okänt att han är en höjdare i branschen. Vill inte påstå att jag har lust att låta honom hitta mig hemma hos honom…'

'Men så är det det här med pengarna, Tick.'

Två mycket snabba blinkningar.

'Roger vrider om armen på mig, Tick. Och någon vrider om armen på honom. Jag vet inte vad de vet om honom, och bryr mig inte särskilt mycket om det. Vad han vet om mig är nog. Vad jag vill veta är vem, var, när. Koppla in dig på inkommande och utgående trafik. Han är i kontakt med nån, för dealen ändrar sig hela tiden.'

'Skulle jag fatta det om jag såg det?'

'Ta dig bara en titt, Tick. Gör mig den tjänsten.'

Den förvridna blinkningen igen. 'Okej då. Vi gör ett försök.' Han trummade nervöst med fingrarna mot bordskanten. 'Bjuder du på en omgång?'

Colin såg på Kumiko över bordet och himlade med ögonen.

'Jag fattar inte', sa Kumiko när hon följde efter Sally tillbaka längs Portobello Road. 'Du har dragit in mig i en intrig…'

Sally vände upp kragen i vinden.

'Men jag skulle kunna förråda dig. Du konspirerar mot min fars medarbetare. Du har ingen anledning att lita på mig.'

'Eller du på mig, sötnos. Jag är kanske en av de där onda människorna din pappa är orolig för.'

Kumiko funderade på detta. 'Är du det?'

'Nej. Och om du är Swains spion så har han blivit underligare än vanligt på sista tiden. Om du är din farsas spion så kanske jag inte behöver Tick. Men om det är Yakuza som står bakom det här, vad är det då för mening med att använda Roger som fasad?'

'Jag är ingen spion.'

'Börja då bli det för din egen räkning. Om Tokyo är askan så har du kanske just hamnat i elden.'

'Men varför dra in mig i det här?'

'Du är redan indragen. Du är här. Är du rädd?'

'Nej', sa Kumiko och tystnade, undrande varför det var så.

Senare samma eftermiddag, ensam i det spegelklädda vindsrummet, satt Kumiko på kanten av den jättelika sängen och drog av sig sina våta stövlar. Hon tog upp Maas-Neotekapparaten ur handväskan.

'Vad är de för ena?' frågade hon spöket som hade flugit upp på kanten av det svarta marmorbadkaret.

'Dina pubvänner?'

'Ja.'

'Kriminella. Jag för min del skulle råda dig att umgås med bättre folk. Kvinnan är utlänning. Nordamerikanska. Mannen är Londonbo. East End. Han är uppenbarligen datatjuv. Jag kan inte accessa polisregister, utom när det gäller brott av historiskt intresse.'

'Jag vet inte vad jag ska göra…'

'Vänd på apparaten.'

'Va?'

'På baksidan. Du kommer att se en halvmåneformad fördjupning där. Stick in tumnageln och vrid om…'

En liten lucka öppnades. Mikroomkopplare.

'Ställ A/B-kontakten på B. Använd något smalt och spetsigt, men inte en kulspets.'

'En vadå?'

'En penna. Bläck och damm. Skitar ner grejerna. En tandpetare är idealisk. Så ställer du in den på ljudaktiverad inspelning.'

'Och sen?'

'Göm den en trappa ner. Vi spelar upp det i morgon…'

KAPITEL SEX

Morgonljus

SLICK tillbringade natten på ett stycke söndertrasat grått skumgummi under en arbetsbänk på Fabrikens bottenvåning, insvept i en bit prasslande bubbelpackplast som stank av fria monomerer. Han drömde om Kid Afrika, om Kids bil, och i hans drömmar flöt de två ihop och Kids tänder var små dödskallar av krom.

Han vaknade upp till en vass vind som spottade in vinterns första snö genom Fabrikens tomma fönsterhål.

Han låg där och tänkte på problemet med Domarens cirkelsåg, att handleden tenderade att knäckas så fort han började såga igenom något som var kraftigare än en spånplatta. Hans ursprungliga plan för handen hade inkluderat böjliga fingrar, vart och ett med en elektrisk miniatyrmotorsåg i spetsen, men den idén hade han övergett av en rad orsaker. Elektricitet var helt enkelt otillfredsställande på något sätt – det var inte tillräckligt fysiskt. Luft var det rätta sättet att arbeta, stora behållare med komprimerad luft, eller förbränningsmotorer om man fick tag i delar. Och man kunde hitta delar till nästan vad som helst på Dog Solitude, om man grävde djupt nog. Och om det misslyckades fanns det ett halvdussin städer i rostbältet i New Jersey med tunnland av döda maskiner att plocka i.

Han kravlade fram under bänken och drog med sig den genomskinliga filten av små plastkuddar som en cape. Han tänkte på mannen på båren, uppe i hans rum, och på Cherry, som hade sovit i hans säng. Ingen stel nacke för henne inte. Han sträckte på sig och grinade illa.

Gentry borde vara tillbaka snart. Han skulle bli tvungen att förklara det för Gentry, som inte alls gillade att ha folk där.

Little Bird hade lagat kaffe i rummet som fungerade som fabrikens kök. Golvet var av plastplattor som rullade upp sig i hörnen och det fanns matta stålvaskar längs ena väggen. Fönstren var täckta av halvt genomskinliga presenningar som sögs in och ut med vinden och släppte in ett mjölkvitt ljus som fick rummet att verka ännu kallare än det var.

'Hur har vi det med vatten?' frågade Slick när han kom in i rummet. Ett av Little Birds jobb var att kolla tankarna på taket varje morgon och fiska upp ditblåsta löv och någon enstaka kråka. Sedan kollade han förslutningarna på filtren och släppte kanske in 50 liter friskt vatten om det verkade börja ta slut. Det tog större delen av en dag för 50 liter att sippra ner genom systemet till uppsamlingstanken. Det faktum att Little Bird plikttroget tog hand om detta var huvudorsaken till att Gentry tolererade honom, men pojkens blyghet hjälpte nog också till. Little Bird lyckades hålla sig ganska osynlig, åtminstone för Gentry.

'Vi har massor', sa Little Bird.

'Kan man duscha på nåt sätt här?' frågade Cherry där hon satt på en gammal plastlår. Hon hade ringar under ögonen, som om hon inte hade sovit, men hon hade täckt sitt sår med makeup.

'Nej', sa Slick, 'det kan man inte, inte så här års.'

'Jag trodde inte det', sa Cherry dystert och kröp ihop i sin samling av skinnjackor.

Slick tog det sista av kaffet och stod framför henne medan han drack det.

'Har du problem?' frågade hon.

'Ja. Du och killen en trappa upp. Hur kommer det sig att du är här nere? Är du inte i tjänst eller vad?'

Hon drog upp en svart personsökare ur fickan på sin yttersta jacka. 'Så fort nåt förändras piper den här.'

'Sovit gott?'

'Visst. Hyggligt.'

'Inte jag. Hur länge har du jobbat åt Kid Afrika, Cherry?'

'En vecka ungefär.'

'Är du verkligen sjukvårdare?'

Hon ryckte på axlarna inne i sina jackor. 'Tillräckligt för att ta hand om The Count.'

'The Count?'

'Greven, ja. Kid kallade honom det en gång.'

Little Bird ryste till. Han hade inte satt i gång med sina hårvårdsprylar än, så håret stod ut åt alla håll på honom. 'Men tänk om han är vampyr?' undrade han.

Cherry stirrade på honom. 'Skämtar du?'

Little Bird skakade allvarligt på huvudet och stirrade med uppspärrade ögon.

Cherry tittade på Slick. 'Spelar din kompis med full lek?'

'Inga vampyrer', sa Slick till Little Bird, 'de finns inte i verkligheten, fattar du? De finns bara i stimprogram. Killen är ingen vampyr, okej?'

Little Bird nickade långsamt men såg inte alls lugnad ut. Vinden spände plasten hårt mot det mjölkvita ljuset.

Han försökte få en förmiddags jobb gjort på Domaren, men Little Bird hade försvunnit igen, och bilden av figuren på båren kom i vägen hela tiden. Det var för kallt – han skulle bli tvungen att dra en ledning ner från Gentrys territorium högst uppe i Fabriken och skaffa några värmefläktar. Men det skulle innebära köpslående med Gentry om strömmen. Krämen var Gentrys för han visste hur man kunde lura till sig den av Fissionsmyndigheterna.

Slick var på väg mot sin tredje vinter i Fabriken, men Gentry hade varit där fyra år när Slick hittade stället. Slick hade utfört en hel del skärbränning och svetsning åt Gentry i början, för Gentry ville ha större plats. När de hade fått Gentrys loft klart hade Slick fått ärva rummet där han hade placerat Cherry och mannen som hon sa att Kid Afrika hade kallat The Count. Gentry ansåg att Fabriken var hans, eftersom han hade varit där först och dragit in strömmen utan att Myndigheten visste om det. Men Slick gjorde en massa på Fabriken som Gentry inte hade velat göra själv, som att se till att det fanns mat, och om något viktigt gick sönder, om det blev kortslutning i ledningarna eller om vattenfiltret gav upp, så var det Slick som hade verktygen och stod för reparationen.

Gentry gillade inte folk. Han satt dagarna i ända med sina däck och FX -orglar och holoprojektorer och kom bara ut när han blev hungrig. Slick förstod inte vad det var Gentry försökte göra, men han avundades Gentry att hans besatthet var så avgränsad. Ingenting rörde Gentry. Kid Afrika skulle inte ha kunnat komma åt Gentry, för Gentry skulle aldrig ha stuckit över till Atlantic City och hamnat så djupt i skiten och i tacksamhetsskuld till Kid Afrika.

Han gick in på sitt rum utan att knacka och såg Cherry tvätta killens bröst med en svamp, iklädd vita engångshandskar. Hon hade burit upp butanköket från rummet där de lagade mat och värmt vatten i en rostfri bunke.

Han tvingade sig själv att titta på det hopknipna ansiktet där läpparna öppnades precis så mycket som behövdes för att man skulle se de nikotingula tänderna. Det var ett gatansikte, ett ansikte i en folkmassa, ett ansikte man kunde se i vilken bar som helst.

Hon såg upp mot Slick.

Han satte sig på fotänden av sängen, där hon hade dragit ner dragkedjan i hans sovsäck och brett ut den som en filt, med den trasiga änden instoppad under skumgummit.

'Vi måste snacka, Cherry. Reda ut det här, hajar du.'

Hon vred ur svampen över bunken.

'Hur blev du insyltad med Kid Afrika?'

Hon lade svampen i ett fodral med blixtlås och stoppade undan det i den svarta nylonbagen från Kids svävare. När han iakttog henne såg han att hon inte gjorde några överflödiga rörelser, och inte verkade behöva tänka på vad hon gjorde. 'Känner du till ett ställe som heter Moby Jane’s?'

'Nej.'

'En vägkrog, vid motorvägen. Jag hade en kompis som var chef där, hade varit det en månad när jag flyttade in hos honom. Moby Jane, hon är jättestor, va. Hon bara sitter längst bak i klubben i en tank med kokain- IV -dropp i armen och det är dödsäckligt. Så jag flyttar in där, som sagt var, med min kompis Spencer, han är den nya chefen, för jag hade problem med mitt tillstånd i Cleveland och jag kunde inte jobba just då.'

'Vadå för problem?'

'Det vanliga, va? Vill du höra eller inte? Så Spencer berättar för mig om ägarens läskiga tillstånd, va? Så det sista jag vill är att nån ska få reda på att jag är sjukvårdare, för då ska de bara ha mig till att byta filter på hennes tank och pumpa i kokain i en tvåhundrakilos hallucinerande psykotiker. Så de satte mig på att servera och pumpa öl. Det var okej. Hade en del skön musik på stället. Lite hårt plejs, men det var okej eftersom folk visste att jag var med Spencer. Utom att en dag vaknar jag upp och Spencer är väck. Sen kommer det fram att han har stuckit med en massa av deras stålar.' Hon torkade av bröstet på den sovande med en tjock bunt vit absorberande fiber medan hon talade. 'Så de härjade med mig ett tag.' Hon såg upp mot honom och ryckte på axlarna. 'Men sen säger de åt mig vad de tänker göra. De tänker sätta handklovar på mig bakom ryggen och stoppa ner mig i tanken hos Moby Jane och vrida upp hennes dropp rejält och säga till henne att min kille hade lurat henne på pengar…' Hon slängde den fuktiga trasan i skålen. 'Så de stängde in mig i en garderob för att jag skulle tänka över det där innan de gjorde det. Men när dörren öppnas så är det Kid Afrika. Jag hade aldrig sett honom förr. ›Miss Chesterfield‹, sa han, ›jag har anledning att tro att ni till helt nyligen var legitimerad sjukvårdstekniker.‹'

'Så han gav dig ett anbud.'

'Anbud! I helvete heller. Han bara kollade mina papper och tog med mig därifrån direkt. Där fanns inte en käft heller, och det var lördag eftermiddag. Tog med mig ut på parkeringsplatsen, och där står en stor svävare med dödskallar på grillen och två stora svarta killar som väntar på oss, och bara jag kom i väg från den där tanken så var det okej för mig.'

'Hade han vår vän där bak?'

'Nej.' Hon drog av sig handskarna. 'Jag fick köra honom tillbaka till Cleveland, till hans förort. Stora gamla hus, men med gräsmattorna oklippta och förfallna. Körde till ett som hade massor av larmanordningar, det var väl hans. Den här', sa hon medan hon drog upp den blå sovsäcken runt mannens haka, 'han låg i ett sovrum. Var tvungen att börja direkt. Kid sa att han skulle betala mig bra.'

'Och du visste att han skulle ta med dig hit ut, till The Solitude?'

'Nej. Tror inte han visste det heller. Nåt hände. Han kom in nästa dag och sa att vi skulle sticka. Jag tror det var nåt som skrämde honom. Det var då han kallade honom för det, greven. För han var arg och kanske rädd också, tror jag. ›Greven och hans jävla LF ‹, sa han.'

'Hans vad?'

'› LF.‹'

'Vad är det för något?'

'Den här, tror jag', sa hon och pekade på det grå oansenliga paketet som satt monterat över mannens huvud.

KAPITEL SJU

Inget där

HON föreställde sig att Swift skulle vänta på henne på soldäcket, iklädd de tweedkläder han föredrog under LA -vintern, med väst och kavaj i olika mönster, fiskben och hundtand, men allt vävt av samma ull som antagligen kom från samma får på samma bergssluttning och hela looken orkestrerad i London, av experter i ett rum över en butik på Floral Street som han aldrig hade sett. De sydde randiga skjortor åt honom, tog hem bomullen från Charvet i Paris; de gjorde hans slipsar, lät väva silket i Osaka med Sense/Net-logon broderad liten och kompakt. Och ändå såg det på något sätt ut som om hans mamma köpte hans kläder åt honom.

Däcket var tomt. Dorniern svävade en stund över hennes huvud och stack sedan i väg till sitt näste. Mamman Brigittes närvaro fanns fortfarande runt henne.

Hon gick in i det vita köket och skrubbade av levrat blod från ansiktet och händerna. När hon steg in i vardagsrummet kändes det som om hon såg det för första gången. Det blekta golvet, de förgyllda karmarna och sammetsklädseln på Louis XVI -stolarna, den kubistiska Valmiertavlan i fonden. Som Hiltons garderob, tänkte hon, sammansatt av begåvade främlingar. Hennes stövlar lämnade spår av fuktig sand över det ljusa golvet när hon gick fram till trappan.

Kelly Hickman, som skötte hennes garderob, hade varit i huset när hon var på kliniken. Han hade gjort i ordning hennes arbetsbagage i det stora sovrummet. Nine Hermès vapenväskor, enkla och rektangulära, som kistor av polerat sadelläder. Hennes kläder viktes aldrig, de lade varje plagg platt mellan lager av silkespapper.

Hon stod i dörren och stirrade på den tomma sängen, på de nio läderkistorna.

Hon gick in i badrummet, som var klätt med glas och vit kakelmosaik, och låste dörren bakom sig. Hon öppnade det ena skåpet efter det andra utan att bry sig om de prydliga raderna av oöppnade toalettartiklar, patentmediciner, kosmetikförpackningar. Hon hittade laddaren i det tredje skåpet, bredvid ett bubbelkort med huddiskar. Hon böjde sig fram och tittade noga på den grå plasten, den japanska logon, rädd för att vidröra den. Laddaren verkade ny, oanvänd. Hon var nästan helt säker på att hon inte hade köpt den, att hon inte hade lämnat den där. Hon tog upp drogen ur jackfickan och undersökte den, vände och vred på den och såg de noggrant uppmätta doserna av lila pulver ramla runt i sina förslutna fack.

Hon såg sig själv placera paketet på den vita marmorhyllan, placera laddaren ovanpå, ta ut en huddisk ur bubblan och sticka in den. Hon såg den röda dioden blixtra till när laddaren hade sugit upp en dos, hon såg sig själv ta ut huddisken, balanserande den som en vit plastigel på pekfingerspetsen, dess fuktiga insida glittrande av små, små droppar av DMSO…

Hon vände sig om, tog tre steg till toalettstolen och släppte ner det oöppnade paketet. Det flöt där som en leksaksflotte, med drogen fortfarande perfekt skyddad. Perfekt. Med skakande händer fann hon en rostfri nagelfil och lade sig på knä på det vita kakelgolvet. Hon var tvungen att blunda när hon höll i paketet och körde in nagelfilens spets i fogen och vred till. Filen skramlade mot golvet när hon tryckte på spolknappen och de två halvorna av det tomma paketet försvann. Hon vilade pannan mot den svala emaljen och tvingade sig sedan att stiga upp, gå till handfatet och tvätta händerna noggrant.

För hon ville, nu visste hon verkligen att hon ville, slicka fingrarna.

Senare samma dag, i den grå eftermiddagen, hittade hon en korrugerad packlår i garaget, bar upp den till sovrummet och började packa ner det som fanns kvar av Bobbys saker. Det var inte mycket: ett par läderjeans han inte hade gillat, några skjortor som han antingen hade kasserat eller glömt bort och, i teakbyråns nedersta låda, ett cyberspace-däck. Det var ett Ono-Sendai, inte mycket mer än en leksak. Det låg i en röra av svarta sladdar, ett par billiga stimtroder och en kladdig plasttub med saltpasta.

Hon mindes däcket han hade använt, det han hade tagit med sig, ett grått specialbyggt Hosaka med omärkta tangenter. Det var ett cowboydäck. Han hade insisterat på att ha det med sig när de var ute och reste, fastän det orsakade problem i tullen. Varför, undrade hon, hade han köpt Ono-Sendaien? Och varför hade han lämnat det efter sig? Hon satt på sängkanten, tog upp däcket ur lådan och lade det i knät.

Hennes far hade för länge sedan, i Arizona, varnat henne för att koppla in sig. Du behöver det inte, hade han sagt. Och hon hade inte gjort det heller, för hon drömde cyberspace, som om matrisens neonrutmönster väntade på henne innanför ögonlocken.

Där finns inget där. Det lärde man ut till barnen när man förklarade cyberspace. Hon mindes en leende lärare som föreläste på arkologins dagis för chefsbarn, bilderna som skiftade på en skärm: piloter i enorma hjälmar och klumpiga handskar, den neuroelektroniskt primitiva 'virtuell verklighet'-teknologin som länkade dem mera effektivt till deras plan, små miniatyrvideoterminaler som pumpade fram en flod av stridsdata till dem, de vibrotaktila feedbackhandskarna som gav en känselvärld av knappar och kontakter… I takt med att teknologin utvecklades krympte hjälmarna, videoterminalerna atrofierade…

Hon böjde sig fram, tog upp trod-setet och skakade det för att trassla ut sladdhärvan.

Där fanns inget där.

Hon tänjde ut det elastiska pannbandet och placerade troderna vid tinningarna – en av världens mest karakteristiska mänskliga rörelser, men en hon sällan utförde. Hon rörde vid Ono-Sendaiens batteritestknapp. Grönt ljus. Hon slog på strömmen och sovrummet försvann bakom en färglös vägg av sinnesbrus. Hennes huvud fylldes av en storm av vitt ljud.

Hennes fingrar fann en knapp på slump och hon slungades genom väggen av brus, in i ett virrvarr utan slut, den abstrakta tomheten i cyberspace, och matrisens lysande röda rutmönster sträckte sig runt henne som en oändlig bur.

'Angela', sa huset med låg men tvingande röst, 'jag har ett samtal från Hilton Swift…'

'Chefskanalen?' Hon satt och åt vita bönor och rostat bröd vid köksbänken.

'Nej', sa den förtroligt.

'Ändra tonläge', sa hon med munnen full av bönor. 'Låt lite mer bekymrad.'

'Mr Swift väntar ', sa huset nervöst.

'Det var bättre', sa hon, 'men jag vill ha något som ligger närmare riktig hysteri…'

'Tar du samtalet?' Rösten var halvt kvävd av oro.

'Nej', sa hon, 'men behåll den där rösten, den gillar jag.'

Hon gick in i vardagsrummet och räknade tyst. Tolv, tretton…

'Angela', sa huset milt, 'jag har ett samtal från Hilton Swift…'

'På chefskanalen', sa Swift.

Hon lät höra ett pruttande ljud med läpparna.

'Du vet att jag respekterar ditt behov av att vara ensam, men jag är orolig för dig.'

'Jag mår bra, Hilton. Du behöver inte oroa dig. Hej då.'

'Du snubblade i dag på morgonen, på stranden. Du verkade förvirrad. Din näsa började blöda.'

'Jag fick näsblod.'

'Vi vill ge dig en ny läkarundersökning.'

'Toppen.'

'Du accessade matrisen i dag, Angie. Vi registrerade dig i BAMA :s industrisektor.'

'Var det där jag var?'

'Vill du prata om det?'

'Det finns inget att prata om. Jag bara flummade omkring lite. Men du vill väl veta? Jag höll på att packa ihop en del bråte som Bobby hade lämnat efter sig. Du skulle ha godkänt det, Hilton! Jag hittade ett av hans däck och prövade det. Jag tryckte på en knapp, satt där och såg mig omkring, kopplade ur mig.'

'Jag är ledsen, Angie.'

'För vad?'

'För att jag har stört dig. Jag sticker nu.'

'Hilton, vet du var Bobby finns?'

'Nej.'

'Påstår du att Nätets säkerhetsfolk inte har hållit koll på honom?'

'Jag påstår att jag inte vet, Angie. Det är sant.'

'Skulle du kunna ta reda på det, om du ville?'

Paus igen. 'Jag vet inte. Även om jag kunde så vet jag inte om jag skulle göra det.'

'Tack. Hej då, Hilton.'

'Hej då, Angie.'

Hon satt på däcket den natten, i mörkret, och såg lopporna dansa mot den strålkastarbelysta sanden. Tänkte på Brigitte och hennes varning, på drogen i jackan och huddisk-laddaren i medicinskåpet. Tänkte på cyberspace och den sorgsna instängdhet hon hade känt med Ono-Sendaien, så långt från loans frihet.

Tänkte den andras drömmar, om korridorer som vindlade sig in i sig själva, dova nyanser i urgamla mattor… En gammal man, ett huvud gjort av ädelstenar, ett spänt blekt ansikte med ögon som var speglar… Och en strand i vinden och mörkret.

Inte den här stranden, inte Malibu.

Och någonstans, i den mörka Kalifornienmorgonen, någon timme före gryningen, bland korridorerna, gallerierna, drömansiktena, halvt ihågkomna fragment av samtal, när hon började vakna upp till en blek dimma utanför sovrumsfönstret, slet hon loss något och drog det med sig tillbaka genom sömnens mur.

Hon rullade runt, fumlade i en låda i nattduksbordet, hittade en Porschepenna som hon hade fått i present av en passare och präntade sitt fynd på den blanka baksidan av ett italienskt modemagasin:

T-A

'Ring Continuity', sa hon till huset över en tredje kopp kaffe.

'Hej, Angie', sa Continuity.

'Det där avsnittet i omloppsbana vi gjorde, för två år sen. Belgierns yacht…' Hon smuttade på sitt kallnande kaffe. 'Vad hette stället dit han ville ta mig med? Det som Robin tyckte var för smaklöst?'

'Freeside', sa expertsystemet.

'Vem har spelat in där?'

'Tally Isham gjorde nio avsnitt i Freeside.'

'Var det inte för smaklöst för henne?'

'Det var för femton år sedan. Det var på modet.'

'Kan jag få de där avsnitten.'

'Det är fixat.'

'Hej då.'

'Hej då, Angie.'

Continuity höll på att skriva en bok. Robin Lanier hade berättat det för henne. Hon hade frågat vad den skulle handla om. Den fungerade inte så, hade han sagt. Den loopade tillbaka in i sig själv och muterade hela tiden – Continuity höll alltid på att skriva den. Hon frågade varför. Men Robin hade redan tappat intresset: för Continuity var en AI, och AI :ar höll på med sådant.

Hennes samtal med Continuity resulterade i ett samtal från Swift.

'Angie, angående den där läkarundersökningen…'

'Har du inte bokat den än? Jag vill börja jobba igen. Jag ringde till Continuity i morse. Jag funderar på ett avsnitt i omloppsbana. Jag ska titta igenom en del grejer Tally gjorde. Jag kan kanske få några idéer.'

Det blev tyst. Hon hade lust att skratta. Det var svårt att få tyst på Swift. 'Är du säker på det, Angie? Det är underbart, men är det verkligen vad du vill göra?'

'Jag är bättre på alla vis, Hilton. Jag mår jättebra. Jag vill jobba. Semestern är över. Be Porphyre komma hit ut och fixa mitt hår innan jag måste träffa nån.'

'Vet du, Angie', sa han, 'det här gör oss jätteglada allihop.'

'Ring till Porphyre. Boka läkarundersökningen.' Coup-poudre. Vem, Hilton? Kanske du?

Han hade resurserna, tänkte hon en halvtimme senare när hon vandrade fram och tillbaka på det dimmiga däcket. Hennes missbruk hade inte hotat Nätet, hade inte påverkat hennes produktion. Det fanns inga fysiska bieffekter. Om det hade funnits det hade Sense/Net aldrig tillåtit henne att börja. Den som hade designat drogen, tänkte hon. Han skulle veta. Och aldrig tala om det för henne, även om hon skulle lyckas få tag i honom, vilket hon tvivlade på att hon skulle kunna. Anta, tänkte hon, med händerna på räckets rost, att det inte var han som hade designat drogen? Att någon annan hade designat molekylen, för sina egna syften?

'Din frisör', sa huset.

Hon gick in.

Porphyre väntade, insvept i dämpad jersey, något ur årets Parismode. Hans ansikte, i vila slätt som polerad ebenholts, delade sig i ett förtjust leende när han såg henne. 'Lilla fröken', bannade han, 'du ser ut som hemmagjord skit.'

Hon skrattade. Porphyre kluckade och ojade sig och steg fram för att med spelad avsky slå med sina långa fingrar mot Angies lugg. 'Lilla fröken har varit en dålig flicka. Porphyre sa till henne att de där drogerna var farliga!'

Hon såg upp mot honom. Han var mycket lång och, visste hon, enormt stark. Som en greyhound på steroider hade någon sagt en gång. Hans hårlösa kranium uppvisade en symmetri som var okänd i naturen.

'Hur mår du?' frågade han med sin andra röst. Den maniska brion hade han stängt av som om någon hade tryckt på en knapp.

'Jag mår fint.'

'Gjorde det ont?'

'Ja. Det gjorde det.'

'Vet du', sa han och snuddade vid hennes haka med en fingertopp, 'det var ingen som kunde begripa vad du fick ut av den där skiten. Du verkade inte bli särskilt hög på den…'

'Det var inte meningen. Det var bara att man kunde vara här, eller där, utan att man behövde…'

'Känna så mycket?'

'Ja.'

Han nickade långsamt. 'Då var det häftig skit.'

'Åt helvete med det', sa hon. 'Jag är här igen.'

Hans tillgjorda leende kom tillbaka. 'Kom så tvättar vi ditt hår.'

'Jag tvättade det i går!'

'I vadå? Nej! Säg det inte!' Han föste henne mot trappan.

I det vita kakelklädda badrummet masserade han in något i hennes hårbotten.

'Har du träffat Robin på sista tiden?'

Han hällde svalt vatten genom håret på henne. 'Mister Lanier är i London, lilla fröken. Mister Lanier och jag talar inte med varandra för tillfället. Sitt upp nu.' Han höjde stolsryggen och svepte en handduk runt halsen på henne.

'Varför inte det?' Hon kände att hon började bli intresserad av Nätskvallret som var Porphyres andra specialitet.

'Därför', sa hårfrisören med utstuderat lugn röst medan han förde en kam genom hennes hår, 'att han hade en del dåligt att säga om Angela Mitchell när hon var i väg på Jamaica för att få ordning på skallen.'

Det var inte vad hon hade väntat sig. 'Hade han?'

'Om han hade, lilla fröken.' Han började klippa hennes hår med hjälp av den sax som var ett av hans professionella kännetecken – han vägrade använda laserpenna och påstod att han aldrig hade hållit i en.

'Skämtar du, Porphyre?'

'Nej. Han sa inte de där sakerna till mig, men Porphyre hör. Porphyre hör alltid. Han stack till London på morgonen dagen efter det att du kom hit.'

'Och vad var det du hörde att han hade sagt?'

'Att du är galen. Hög eller inte. Att du hör röster. Att Nätpsykologerna vet om det.'

Röster… 'Vem sa det till dig?' Hon försökte vända sig om i stolen.

'Rör inte på huvudet. Så där.' Han fortsatte med sitt arbete. 'Det kan jag inte säga. Lita på mig.'

Det kom ett antal telefonsamtal efter att Porphyre hade gått. Hennes produktionsteam som var angelägna att säga hej till henne.

'Inga mer samtal i eftermiddag', sa hon till huset. 'Jag kör Tallyavsnitten där uppe.'

Hon hittade en flaska Corona längst in i kylen och tog den med sig till sovrummet. Stimanläggningen i sänggaveln av teak var utrustad med proffstroder som inte hade funnits där när hon gav sig av till Jamaica. Nättekniker uppgraderade utrustningen i huset med jämna mellanrum. Hon tog en klunk öl, satte flaskan på sängbordet och lade sig ner med troderna över pannan. 'Okej', sa hon, 'kör i gång.'

In i Tallykropp, Tallyandning.

Hur kunde jag ersätta dig? funderade hon, överväldigad av den tidigare stjärnans fysiska närvaro. Ger jag folk samma njutning?

Tally-Angie såg ut över en vinbevuxen canyon som också var en boulevard, kisade upp mot den inverterade horisonten, avlägsna tennisbanors rektanglar, Freesides 'sol' som var en lysande axial sträng över huvudet…

'Snabbspolning framåt', sa hon till huset.

In i mjukt pumpande muskler och suddig betong, Tally som vräkte fram sin cykel i en låggravitationsvelodrom…

'Snabbspolning framåt.'

En scen vid en middag, sammetsaxelband som spänner över skuldrorna, den unge mannen mitt emot som böjer sig fram för att slå i mera vin…

'Snabbspolning framåt.'

Linnelakan, en hand mellan benen, purpurfärgat skymningsljus genom fönsterglas, ljudet av rinnande vatten…

'Spola bakåt. Restaurangen.'

Det röda vinet som porlade ner i hennes glas…

'Lite till. Stopp. Där.'

Tallys ögon hade fokuserats på pojkens solbrända handled, inte på flaskan.

'Jag vill ha en utskrift av bilden', sa hon och drog av sig troderna. Hon satte sig upp och tog en klunk av ölet som blandade sig på ett egendomligt sätt med spöksmaken av Tallys inspelade vin.

Printern en trappa ner plingade svagt när den var klar med jobbet. Hon tvingade sig själv att gå långsamt nedför trappan, men när hon kom fram till printern blev hon besviken på bilden.

'Kan du göra den här lite tydligare?' frågade hon huset. 'Jag vill kunna läsa etiketten på flaskan.'

'Justerar bilden', sa huset, 'och roterar målobjektet åtta grader.'

Printern surrade tyst när den nya bilden matades ut. Angie fann sitt fynd innan maskinen hann plinga, hennes drömsigill i brunt tryck: T-A.

De hade haft egna vingårdar, tänkte hon.

Tessier-Ashpool S. A. stod det i tunt och majestätiskt typsnitt.

'Nu har jag er', viskade hon.

KAPITEL ÅTTA

Texas Radio

MONA kunde se solen genom några repor i den svarta plasten som de hade upptejpad framför fönstret. Hon avskydde kvarten alltför mycket för att vara där när hon var vaken eller nykter, och nu var hon bådadera.

Hon steg tyst upp ur sängen, grimaserade när hennes bara hälar rörde vid golvet, och letade efter sina plastsandaler. Stället var skitigt – man kunde förmodligen få gulsot bara av att luta sig mot väggen. Hon rös när hon tänkte på det. Sånt där verkade inte bekymra Eddy, han var för insnöad i sina planer för att bry sig så mycket om sin omgivning. Han lyckades alltid hålla sig ren på något sätt, som en katt. Han var kattren, aldrig den minsta smuts under de polerade naglarna. Hon gissade att han antagligen gjorde av med det mesta av det hon tjänade på kläder, men hon skulle aldrig ha fått för sig att ifrågasätta detta. Hon var sexton och SYND fri, Mona, och det var en äldre torsk en gång som sa till henne att det var en sång, 'Sexton och SYND fri.' Det betydde att hon inte hade fått något SYND -nummer när hon föddes, alltså ett id-nummer från SystemNummerData, så hon hade vuxit upp utanför de flesta officiella system. Hon visste att det påstods vara möjligt att få ett SYND -nummer om man inte hade något, men då var det ju klart att man skulle vara tvungen att gå till någon byggnad någonstans och prata med en kostym, och det var långt ifrån Monas uppfattning om en trevlig eftermiddag eller ens normalt beteende.

Hon hade en rutin för att klä på sig i kvarten, och hon kunde göra det i mörker. Man tog på sig sina sandaler, efter att snabbt ha slagit dem mot varandra för att skaka ur eventuella kryp, och sedan gick man bort till fönstret där man visste att det fanns en gammal faxrulle på en frigolitlåda. Man rev av ungefär en meter fax, kanske en och en halv dag av Asahi Shimbun, vek ihop det och lade ner det på golvet. Sedan kunde man stå på det, ta fram plastkassen som stod bredvid frigolitlådan, lossa ståltråden som höll den stängd och leta upp de kläder man ville ha. När man klev ur sandalerna för att ta på sig byxorna så visste man att man steg på färskt fax. Det var en fast övertygelse hos Mona att ingenting skulle krypa upp på faxet på den tid det tog henne att kliva i ett par jeans och få på sig sandalerna igen.

Man kunde ta på sig en skjorta eller vad som helst, noggrant försluta plastkassen och sticka därifrån. Makeup, när det behövdes, satte man på i korridoren utanför. Där fanns en spegel kvar bredvid den trasiga hissen, med en biofluorescerande Fuji-remsa klistrad ovanför.

Det stank kraftigt av urin bredvid hissen den här morgonen, så hon beslöt sig för att skippa makeupen.

Man såg aldrig någon i byggnaden, men man hörde folk ibland – musik genom en stängd dörr, eller fotsteg som just försvunnit runt hörnet längst bort i en korridor. Och det var som det skulle – Mona hade heller ingen lust att träffa sina grannar.

Hon tog trappan tre våningar ner till parkeringskällarens gapande mörker. Hon hade sin ficklampa i handen och fann vägen med sex snabba små blinkningar som styrde henne runt pölar av stillastående vatten och nedhängande ändar av död optisk kabel, upp för betongtrappan och ut i gränden. Ibland kunde man känna lukten av stranden i gränden, om vinden kom från rätt håll, men i dag luktade det bara av sopor. Huset som kvarten fanns i tornade upp sig över henne, så hon gick snabbt vidare, innan någon idiot fick för sig att släppa en flaska i huvudet på henne. När hon väl var ute på Avenyn saktade hon in, men inte alltför mycket – hon var medveten om kontanterna i fickan, och full av planer för vad hon skulle göra med dem. Hon fick ju inte bli plockad på dem, nu när det verkade som om Eddy hade trixat till sig en biljett därifrån åt dem. Hon växlade mellan att intala sig själv att det var helt säkert, att de redan så gott som hade åkt, och att varna sig själv för att ha alltför stora förhoppningar. Hon visste hur det var med Eddys helt säkra grejer, hade inte Florida varit en av dem? Att det var så varmt i Florida och stränderna var så vackra och där var så fullt av söta killar med pengar, precis rätta stället för en liten arbetssemester som redan hade dragits ut till den längsta månad Mona kunde minnas. Visst var det jävligt varmt i Florida, som i en bastu. Men de enda stränderna som inte var privata var förorenade, med döda fiskar som guppade i vågorna med buken upp. De privata stränderna var kanske likadana, men man kunde inte se dem, bara nätstängslen och vakterna i shorts och snutskjortor som stod och hängde. Eddy brukade bli upphetsad av vapnen de hade och beskriva vart och ett av dem för henne in i minsta tröttande detalj. Men han hade ingen pistol själv, inte så vitt hon visste, och Mona trodde nog att det var lika bra. Ibland kunde man inte ens känna lukten av den döda fisken eftersom där fanns en annan lukt, en klorinlukt som brände i gommen, något från fabrikerna längre upp längs kusten. Om där fanns söta killar så var de ändå torskar, och de som fanns här nere var inte direkt villiga att betala dubbelt.

I stort sett det enda man kunde gilla i Florida var drogerna, som var lätta att få tag i och billiga och oftast av hundraprocentig styrka. Ibland föreställde hon sig att den skarpa lukten var lukten av en miljon knarklabb som kokade ihop en ofattbar cocktail med alla de små molekylerna piskande med sina krokiga små svansar, ivriga att nå ut på gatan till sitt öde.

Hon svängde av från Avenyn och gick längs en rad illegala matstånd. Hennes mage började kurra av doften, men hon litade inte på gatumaten, inte om hon inte var tvungen, och i köpcentret fanns det legala ställen som tog emot kontanter. Någon spelade trumpet på asfaltstorget som hade varit parkeringsplats, ett vindlande kubanskt solo som studsade mot betongväggarna och förvrängdes och vars sista toner dränktes i marknadens morgonslammer. En frälsningspredikant på en sockerlåda bredde ut armarna mot himlen och en blek, suddig Jesus kopierade rörelsen i luften ovanför honom. Projektionsanläggningen fanns i lådan han stod på, men han hade på sig en sliten nylonryggsäck med två högtalare som stack upp över axlarna som blanka huvuden av krom. Predikanten rynkade på näsan upp mot Jesus och justerade något på bältet han hade runt midjan. Jesus blinkade till, blev grön, och försvann. Mona skrattade. Mannens ögon blixtrade av Guds vrede och en muskel ryckte i hans fårade kind. Mona svängde åt vänster, mellan rader av fruktförsäljare som höll på att stapla apelsiner och grapefrukter i pyramider på sina medfarna metallkärror.

Hon gick in i en låg, grottliknande byggnad där det fanns gångar med mera permanenta affärer: försäljare av fisk och paketerade matvaror och billiga hushållsartiklar, diskar där man serverade något tiotal varma rätter. Det var svalare här i skuggan, och lite lugnare. Hon hittade ett wontonställe med sex tomma barstolar och satte sig på en. Den kinesiske kocken tilltalade henne på spanska, hon beställde genom att peka. Han serverade henne soppa i en plastskål, hon betalade med den minsta av sina sedlar och han gav henne åtta flottiga pappbitar i växel. Om Eddy menade allvar med att de skulle åka så skulle hon inte kunna använda dem. Om de stannade i Florida skulle hon alltid kunna få lite wonton. Hon skakade på huvudet. Måste åka, måste. Hon sköt de slitna gula pappbitarna tillbaka över den målade plywooddisken. 'Du kan behålla dem.' Kocken svepte till sig dem, behärskad och uttryckslös med en blå plasttandpetare inkilad i mungipan.

Hon tog ett par ätpinnar från glaset på disken och fiskade upp en hopvikt nudel ur skålen. En kostym iakttog henne från gången bakom kockens grytor och gaslågor. En kostym som försökte se ut som något annat, i vit sportskjorta och solglasögon. Det är hur de står mer än något annat, tänkte hon. Men han hade tänderna, också, och frisyren, utom att han hade skägg. Han låtsades att han såg sig omkring, som om han var ute och shoppade, med händerna i byxfickorna och munnen fixerad i något som han kanske trodde var ett frånvarande leende. Han var snygg, kostymen, efter vad man kunde se bakom skägget och glasögonen. Men leendet var inte snyggt, det var liksom rektangulärt, så att man kunde se de flesta av hans tänder. Hon flyttade sig lite på barstolen, illa till mods. Det var lagligt att gå på gatan, men bara om man gjorde det riktigt, hade sin skattechip och allt. Hon blev plötsligt medveten om pengarna hon hade i fickan. Hon låtsades att hon studerade det inplastade serveringstillståndet som satt tejpat på disken. När hon tittade upp igen var han borta.

Hon gjorde av med femtio på kläder. Hon arbetade sig igenom arton avdelningar i fyra butiker, allt som fanns i shoppingcentret, innan hon bestämde sig. Försäljarna gillade inte att hon provade så många plagg, men det var den största summa hon någonsin haft att köpa för. Klockan hade hunnit bli tolv innan hon var klar, och Floridasolen fick asfalten att koka när hon gick över parkeringsplatsen med två plastkassar. Kassarna, liksom kläderna, var second hand: den ena pryddes av namnet på en skoaffär i Ginza, den andra gjorde reklam för argentinska fiskbriketter gjorda av rekonstituerad krill. I tankarna blandade och matchade hon sakerna hon hade köpt och tänkte ut olika kombinationer.

På andra sidan torget drog predikanten på full volym, mitt i en harang, som om han hade eldat upp sig till en spottfräsande vrede innan han hade slagit på strömmen. Hologramjesusen skakade sin vitklädda arm och gestikulerade ilsket mot himlen, torget, himlen igen. Hänryckning, sa han. Hänryckningen kommer.

Mona svängde runt ett hörn på måfå, en automatisk reflex för att undvika en galning, och kom att gå förbi solblekta spelbord täckta av billiga indiska simstimset, begagnade kassetter, färgade mjukvarustickor instuckna i block av blå frigolit. En bild av Angie Mitchell satt upptejpad bakom ett av borden, en affisch som Mona inte hade sett tidigare. Hon stannade och studerade den hungrigt, sög i sig stjärnans kläder och makeup först och försökte sedan känna igen bakgrunden, var bilden var tagen. Omedvetet ändrade hon sitt ansiktsuttryck för att likna Angies på bilden. Inget leende, inget riktigt. Ett slags halvleende, kanske lite sorgset. Mona kände särskilt för Angie. För att – det sa torskarna ibland – hon liknade henne. Som om hon hade varit Angies syster. Utom att hennes näsa, Monas, sluttade mer, och att hon, Angie, inte hade det där bandet av fräknar ut mot kindknotorna. Monas Angie-halvleende vidgades medan hon tittade, översköljd av affischens skönhet, lyxen i det avbildade rummet. Hon förmodade att det var något slags slott, antagligen var det där Angie bodde, visst, med massor av folk som tog hand om henne, som fixade hennes hår och hängde upp hennes kläder, för man kunde se att väggarna var gjorda av stora stenblock, och de där stora speglarna hade ramar runt om som var av solitt guld, utskuret i blad och änglar. Texten längs ner kanske angav var det var någonstans, men Mona kunde inte läsa. I alla fall fanns det inga jävla kackerlackor där, det var hon säker på, och ingen Eddy heller. Hon såg ner på stimseten och funderade ett kort ögonblick på att göra av med resten av pengarna. Men hon skulle ändå inte ha tillräckligt för en stim, och de här var i alla fall gamla, en del äldre än hon själv. Där fanns den där, vad hette hon, den där Tally, hon hade varit stor när Mona var nio eller så…

När hon kom tillbaka väntade Eddy på henne med tejpen borta från fönstret och flugorna surrande. Eddy låg utsträckt på sängen och rökte en cigarett och kostymen med skägget, han som hade iakttagit henne, satt i den trasiga fåtöljen, fortfarande med solglasögonen på.

Prior, sa han att han hette, som om han inte hade något förnamn. Eller som om Eddy inte hade något efternamn. Tja, hon hade inte något efternamn hon heller, om man inte räknade Lisa, och det var mer som att ha två förnamn.

Hon begrep inte mycket av vad han sa, där i kvarten. Hon tänkte att det kanske var för att han var engelsman. Och han var inte någon riktig kostym, inte som hon hade trott när hon såg honom första gången i shoppingcentret. Han var ute efter något skumt, frågan var bara vad. Han tittade mycket på henne, iakttog henne när hon packade sina saker i den blå Lufthansabagen han hade tagit med sig, men hon uppfattade ingen åtrå, det verkade inte som han ville ha henne. Han bara såg på henne, såg på den rökande Eddy, knackade med solglasögonen mot knäet, lyssnade på Eddys skitsnack och sa inte mer än han behövde. När han sa något var det oftast roligt, men hans sätt att tala gjorde det svårt att veta när han skämtade.

När hon packade kände hon sig upprymd, som om hon hade tagit uppåttjack som inte hade hunnit börja verka riktigt. Flugorna knullade mot fönsterrutan, studsade mot dammränderna på glaset, men det brydde hon sig inte om. Borta, hon var redan borta.

Hon drog igen dragkedjan på väskan.

Det regnade när de kom till flygplatsen, Floridaregn som ljummet pissade ner från en himmel som inte syntes. Hon hade aldrig varit på en flygplats förut, men hon kände till dem från stimprogrammen.

Priors bil var en vit hyr-Datsun som körde sig själv och spelade hissmusik genom fyrkanalsstereon. Den lämnade dem bredvid deras bagage i en kal betongficka och körde i väg i regnet. Om Prior hade en väska så hade han den i alla fall inte med sig. Mona hade sin Lufthansabag och Eddy hade två resväskor i klonat alligatorskinn.

Hon drog ner sin nya kjol över höfterna och undrade om hon hade köpt rätt skor. Eddy njöt kungligt, hade händerna i fickorna och axlarna tillbakadragna för att visa att han höll på med något viktigt.

Hon mindes honom i Cleveland, första gången, när han hade kommit ut till farmen för att titta på en scooter som gubben hade till salu, en trehjulig Skoda som mest bara var rost. Gubben odlade kattfisk i betongdammar som omgav den smutsiga gården. Hon var inne när Eddy kom, inne i det långa höga långtradarsläpet som stod uppallat på gården. Någon hade skurit upp fönster längs ena sidan, kvadratiska hål täckta av repad plast. Hon stod vid spisen, doft av lök i säckar och tomater som hängde på tork, när hon kände honom där, längst bort i rummet, kände hans muskler och skuldror, hans vita tänder, den svarta nylonkepsen som han blygt höll i handen. Solen sken in genom fönstren, rummet upplyst och kalt, golvet rensopat som gubben såg till att hon höll det, men det var som om det kom en skugga, en blodskugga där hon hörde sitt hjärta pumpa, och han kom närmare, slängde kepsen på det nakna spånskivebordet när han passerade det, inte blyg nu utan som om han bodde där, ända fram till henne samtidigt som han drog handen med den glänsande ringen genom sitt oljiga hårsvall. Då kom gubben in och Mona vände sig och låtsades att hon gjorde något med spisen. Kaffe, sa gubben, och Mona gick för att hämta vatten, fyllde den emaljerade kannan ur röret från taktanken med vatten som kom gurglande genom ett kolfilter. Eddy och gubben satt vid bordet och drack svart kaffe, Eddy med benen sträckta rakt ut under bordet så att man såg de hårda låren genom det slitna jeanstyget. Han log, skämtade med gubben, prutade på Skodan. Sa att den verkade gå okej, att han köpte den om gubben hade papper på den. Gubben reste sig och rotade i en byrålåda. Eddys blick på henne igen. Hon följde med dem ut på gården och såg på när han grenslade den trasiga vinylsadeln. Baktändningar som fick gubbens svarta hundar att gläfsa, den kraftiga söta lukten av avgaser från billig alkohol och ramen som vibrerade mellan hans ben.

Nu såg hon honom posera bredvid sina resväskor och det var svårt att få det att gå ihop, varför hon hade rest därifrån med honom på Skodan nästa dag, in mot Cleveland. Skodan hade en pajad liten radio som man inte kunde höra över motorljudet, bara på låg volym på natten på någon åker vid vägkanten. Mottagardelen var spräckt så man kunde bara få in en enda station, spökmusik från en ensam radiomast i Texas, steelguitar som tonade bort och kom tillbaka hela natten medan hon kände hur hon var våt mot hans ben och det styva torra gräset kittlade henne i nacken.

Prior satte in hennes väska i en vit vagn med randigt tak och hon klev efter. Hon hörde svaga spanska röster ur den kubanske chaufförens hörlurar. Sedan stuvade Eddy in alligatorväskorna och så steg han och Prior in. De rullade ut till startbanan genom ridåer av regn.

Planet var inte som de hon kände till från stimprogrammen, inte som en lång flott buss inuti, med massor av säten. Det var en liten svart sak med vassa tunna vingar och fönster som fick det att se ut som om det kisade mot ljuset.

Hon gick upp för en metalltrappa och där fanns ett utrymme med fyra säten och samma gråa matta överallt, på väggarna och i taket också, allt rent och svalt och grått. Eddy kom in efter henne och slog sig ner som om det var något han gjorde varje dag, lossade på slipsen och sträckte på benen. Prior tryckte på några knappar bredvid dörren. Den suckade när den gled igen.

Hon såg ut genom de smala, regnvåta fönstren på landningsljusen som speglade sig i blöt betong.

Kom ner med tåg, tänkte hon, New York till Atlanta och sen byter man.

Planet darrade till. Hon hörde flygkroppen knaka när den vaknade till liv.

Hon vaknade till för ett ögonblick två timmar senare i den mörklagda kabinen, vaggad av jetmaskinens enformiga brus. Eddy sov, med munnen halvöppen. Kanske sov Prior också, eller han kanske bara hade slutit ögonen, hon kunde inte avgöra vilket.

Halvvägs tillbaka i en dröm som hon inte skulle minnas på morgonen hörde hon ljudet av den där Texasstationen, bortdöende stålackord som drogs ut som en smärta.

KAPITEL NIO

Tunnelbanan

JUBILEE och Bakerloo, Circle och District. Kumiko såg på den lilla plastade kartan Petal hade gett henne och huttrade. Betongperrongen verkade stråla upp kyla genom sulorna på hennes stövlar.

'Den är så jävla gammal', sa Sally Shears frånvarande. Hennes glasögon reflekterade en konvex vägg klädd med vitt kakel.

'Förlåt?'

'Tunnelbanan.' En ny skotskrutig halsduk satt knuten under Sallys haka, och hennes andedräkt var vit när hon talade. 'Vet du vad som oroar mig? Det är att ibland ser man dem sätta upp nytt kakel i de här stationerna, men de tar inte ner de gamla plattorna först. Eller de slår ett hål i väggen för att komma åt några ledningar och så kan man se alla dessa lager av kakel…'

'Ja?'

'Jo, det blir alltså trängre, va? Det är som åderförkalkning…'

'Ja', sa Kumiko tveksamt, 'jag fattar… De där pojkarna, Sally, vad betyder deras kläder?'

'Draculas. De kallas draculas.'

De fyra draculakillarna flockade sig som korpar på den motsatta perrongen. De var klädda i oansenliga svarta regnkappor och polerade svarta armékängor som gick upp till knäna. En vände sig för att säga något till en annan och Kumiko såg att hans hår var samlat i en flätad stångpiska och fäst med en liten svart rosett.

'De hängde honom', sa Sally, 'efter kriget.'

'Vem?'

'Jack Dracula. De hade offentliga hängningar ett tag, efter kriget. Draculas, dem ska du hålla dig undan från. De hatar alla utlänningar…'

Kumiko skulle ha velat accessa Colin, men Maas-Neotekapparaten låg gömd bakom en marmorbyst i rummet där Petal serverade dem deras måltider, och sedan kom tåget och förbluffade henne med sitt ålderdomliga mullrande av hjul mot stålskenor.

Sally Shears mot den lapptäckfond som stadens arkitektur utgjorde, Londons virrvarr reflekterat i hennes glasögon, varje period urgallrad av ekonomin, av eld, av krig.

Kumiko, som redan var förvirrad av tre snabba tågbyten, lät sig släpas med på en följd av taxiresor. De hoppade ur en taxi, gick in i närmaste varuhus, tog sedan första bästa utgång till en annan gata och en ny taxi. 'Harrods', sa Sally vid ett tillfälle när de snabbt sneddade igenom en utsirad, kakelklädd sal med marmorpelare. Kumiko blinkade mot tjocka röda stekar och skinkor som låg utställda på terrasserade marmordiskar och förmodade att de var gjorda av plast. Och sedan ut igen till nästa taxi som Sally stoppade. 'Covent Garden', sa hon till chauffören.

'Ursäkta mig, Sally. Vad håller vi på med?'

'Försvinner.'

Sally drack varm konjak på ett litet kafé under det snömönstrade glastaket till piazzan. Kumiko drack choklad.

'Är vi försvunna, Sally?'

'Ja. Jag hoppas det i alla fall.' Hon såg äldre ut i dag, tänkte Kumiko, med rynkor av spänning och trötthet runt munnen.

'Sally, vad är det du sysslar med? Din vän undrade om du fortfarande var pensionerad…'

'Jag är affärskvinna.'

'Och min far är affärsman?'

'Din far är en riktig affärsman, älskling. Nej inte på det viset. Jag är oberoende. Gör investeringar för det mesta.'

'Vad investerar du i?'

'I andra oberoende.' Hon ryckte på axlarna. 'Är du på nyfiket humör i dag?' Hon smuttade på sin konjak.

'Du gav mig rådet att vara min egen spion.'

'Ett gott råd. Men man måste ha lätt handlag.'

'Bor du här, Sally, i London?'

'Jag reser omkring.'

'Är Swain en annan ›oberoende‹?'

'Han tror det. Han vill ha inflytande, nickar i rätt riktning. Man måste göra det här, för att göra affärer, men det går mig på nerverna.' Hon sänkte resten av konjaken och slickade sig om munnen.

Kumiko huttrade.

'Du behöver inte vara rädd för Swain. Yanaka skulle kunna äta honom till frukost om han ville…'

'Nej. Jag tänkte på de där pojkarna i tunnelbanan. Så magra…'

'Draculas.'

'Ett gäng?'

'Bosozoku ', sa Sally med hyfsat uttal. '›Vandrande stammar‹? Ungefär som en stam, i alla fall.' Det var inte rätt ord, men Kumiko trodde hon förstod skillnaden. 'De är magra för att de är fattiga.' Hon vinkade till kyparen efter en andra konjak.

'Sally', sa Kumiko, 'när vi åkte hit, rutten vi tog, tågen och taxibilarna, var det för att vi skulle vara säkra på att ingen förföljde oss?'

'Inget är nånsin säkert.'

'Men när vi var och träffade Tick, då vidtog du inga försiktighetsåtgärder. Vi kunde lätt ha blivit skuggade. Du anlitar Tick för att spionera på Swain, och ändå är du inte försiktig. Du tar med mig hit, och du är enormt försiktig. Varför?'

Kyparen satte ner ett ångande glas framför henne. 'Du är en smart liten tjej, va?' Hon lutade sig fram och andades in konjaksångorna. 'Det är så här, va. Med Tick kanske jag bara vill få i gång lite action.'

'Men Tick är angelägen om att Swain inte upptäcker honom.'

'Swain rör honom inte, inte om han vet att han arbetar åt mig.'

'Varför det?'

'För att han vet att jag skulle kunna döda honom.' Hon lyfte glaset och såg plötsligt gladare ut.

'Döda Swain?'

'Just det.' Hon drack.

'Varför var du då så försiktig i dag?'

'För att ibland känns det skönt att skaka av sig alltihop, slippa undan ett tag. Det är möjligt att vi inte gjorde det. Men kanske. Kanske vet ingen, ingen alls, var vi är. Skön känsla, va? Du skulle kunna vara buggad, har du tänkt på det? Kanske din far, Yakgeneralen, har en liten sändare inmonterad i dig så att han kan hålla koll på sin dotter. Du har så fina små tänder, kanske pappas tandläkare petade in lite hårdvara i en av dem någon gång när du körde en stim. Går du till tandläkaren?'

'Ja.'

'Kör du stim när han jobbar?'

'Ja…'

'Där ser du. Han kanske lyssnar på oss just nu…'

Kumiko välte nästan omkull det som var kvar av hennes choklad.

'Hallå där.' De polerade naglarna rörde vid Kumikos handled. 'Oroa dig inte för det. Han skulle aldrig ha skickat hit dig sån, med en sändare. Det skulle göra dig för lätt att spåra för hans fiender. Men du fattar vad jag menar? Det är skönt att slippa undan ett tag, eller försöka i alla fall. På tu man hand, eller va?'

'Ja', sa Kumiko, fortfarande med hjärtat bultande och med stigande panik. 'Han dödade min mor', slapp det ur henne, och så kräktes hon upp chokladen på kaféets grå marmorgolv.

Sally förde henne förbi S:t Pauls pelare. De gick under tystnad. I en osammanhängande trance av skam registrerade Kumiko slumpmässigt en del information: den vita lammpälsen som kantade Sallys läderrock, den oljiga regnbågsglansen i en duvas fjädrar när den vaggade ur vägen för dem, röda bussar som jätteleksaker på trafikmuseet, Sally som värmde sin händer runt en plastmugg med ångande te.

Kallt, det skulle alltid vara kallt nu. Den isande fukten i stadens uråldriga ben, det kalla vattnet i Sumida som hade fyllt hennes mors lungor, neontranornas kyliga flykt.

Hennes mor var spenslig och mörk, med gyllene slingor i det kraftiga hårsvallet, som något ovanligt tropiskt träslag. Hennes mor doftade av parfym och varm hud. Hennes mor berättade sagor för henne, om alver och feer och Köpenhamn, som var en stad långt borta. När Kumiko drömde om alverna var de som hennes fars sekreterare, smidiga och lugna, med svarta kostymer och hoprullade paraplyer. Alverna gjorde mycket egendomligt i hennes mors sagor, och sagorna var magiska för de förändrades när de berättades och man kunde aldrig vara säker på hur en saga skulle sluta en viss kväll. Det fanns prinsessor i sagorna också, och ballerinor, och allihop var de, det hade Kumiko förstått, på något sätt hennes mor.

Prinsessballerinorna var vackra men fattiga och dansade av kärlek i den avlägsna stadens hjärta där de uppvaktades av konstnärer och studentpoeter, stiliga och utfattiga. För att försörja en gammal förälder, eller köpa ett organ till en sjuk bror, var en prinsessballerina ibland tvungen att resa mycket långt, kanske så långt som till Tokyo, för att dansa för pengar. Av att dansa för pengar, antydde sagorna, blev man inte lycklig.

Sally tog med henne till en robatabar i Earls Court och tvingade henne att dricka ett glas sake. En rökt karpfena flöt i det varma vinet och gjorde det whiskyfärgat. De åt robata från den rökiga grillen och Kumiko kände kylan försvinna, men inte stumheten. Inredningen i baren ingav en total känsla av kulturell rotlöshet: den lyckades samtidigt avspegla traditionell japansk design och se ut som om den hade ritats av Charles Rennie Mackintosh.

Hon var väldigt egendomlig, Sally Shears, egendomligare än hela gaijin-London. Nu berättade hon historier för Kumiko, historier om folk som bodde i Japan som Kumiko aldrig hade hört talas om, historier som definierade hennes fars roll i världen. Oyabun kallade hon Kumikos far. Världen som beskrevs i Sallys historier verkade inte mer verklig än den i hennes mors sagor, men Kumiko började förstå basen för och omfattningen av hennes fars makt. 'Kuromaku ', sa Sally. Ordet betydde svart ridå. 'Det är från Kabuki, men det betyder en fixare, en som säljer tjänster. Betyder bakom kulisserna, eller hur? Det är din far. Det är Swain också. Men Swain är din farsas kobun, eller i alla fall en av dem. Oyabun-kobun, förälder-barn. Det är delvis därifrån Roger får sin makt. Det är därför du är här nu, för att Roger är skyldig oyabun. Giri, fattar du?'

'Han är en man av hög rang.'

Sally skakade på huvudet. 'Din farsa, Kumi, det är han som gäller. Om han har blivit tvungen att skicka i väg dig från stan för att du ska vara säker, då betyder det att det är stora förändringar på gång.'

'Har ni varit på puben?' frågade Petal när de kom in i rummet. Kanterna på hans glasögon glittrade av Tiffanyljus från ett träd av brons och färgat glas som växte på serveringsbordet. Kumiko ville se på marmorhuvudet som gömde Maas-Neotekapparaten men tvingade sig själv att titta ut i trädgården. Snön där ute hade nu antagit samma färg som Londonhimlen.

'Var är Swain?' undrade Sally.

'Chefen är ute', meddelade Petal.

Sally gick till serveringsbordet och slog upp ett glas whisky ur en tung karaff. Kumiko såg hur Petal grimaserade när karaffen smällde i hårt mot det polerade träet. 'Några meddelanden?'

'Nej.'

'Väntas han tillbaka i kväll?'

'Vet inte, faktiskt. Vill ni ha middag?'

'Nej.'

'Jag skulle vilja ha en smörgås', sa Kumiko.

En kvart senare satt hon mitt i den enorma sängen med den orörda smörgåsen bredvid sig på det svarta marmorsängbordet och Maas-Neotekapparaten mellan sina bara fötter. Hon hade lämnat Sally, som ägnade sig åt att dricka Swains whisky och stirra ut i den grå trädgården.

Nu tog hon upp apparaten och Colin flimrade fram vid fotänden av sängen.

'Ingen kan höra min hälft av det här', sa han snabbt och lade ett finger mot läpparna, 'vilket är utmärkt. Rummet är buggat.'

Kumiko skulle just svara, men nickade sedan.

'Fint', sa han. 'Klok flicka. Jag har två samtal åt dig. Det ena är din värd och hans betjänt, det andra är din värd och Sally. Det första fick jag ungefär en kvart efter det att du gömde mig där nere. Hör här…' Kumiko slöt ögonen och hörde klirrandet av is i ett whiskyglas.

'Var har du din lilla japanska då?' frågade Swain.

'Gått och lagt sig för natten', sa Petal. 'Hon pratar för sig själv. Lite ensidig konversation. Konstig tjej.'

'Vadå om?'

'Jävligt lite, faktiskt. En del människor gör faktiskt det, va…'

'Vadå?'

'Snackar med sig själva. Vill du höra henne?'

'Nej för fan. Var är den förtjusande miss Shears?'

'Ute på sin lilla motionsrunda.'

'Kalla hit Bernie nästa gång och ta reda på vad hon har för sig på de där små promenaderna…'

'Bernie', och Petal skrattade, 'honom skulle de för fan få skicka hem i ett jävla paket!'

Nu skrattade Swain. 'Det skulle inte vara så dumt egentligen, vi skulle slippa Bernhard och den berömda rakbladsflickans törst skulle släckas… Du, häll upp en till.'

'Inte för mig. Jag går och lägger mig, om du inte behöver mig…'

'Nej', sa Swain.

'Så', sa Colin när Kumiko öppnade ögonen och fann honom fortfarande sittande på sängen, 'det finns en röststyrd mikrofon här i rummet. Betjänten lyssnade på inspelningen och hörde dig prata med mig. Vårt andra inslag, som kommer nu, är intressantare. Din värd sitter där med sin andra whisky, och in kommer våran Sally…'

'Hej', hörde hon Swain säga, 'har du varit ute och skaffat en nypa luft?'

'Dra åt helvete.'

'Du', sa Swain, 'inget av det här är min idé. Det borde du försöka hålla i minnet. Du vet att de har mina ballar i skruvstädet också.'

'Ibland är jag faktiskt frestad att tro dig, Roger.'

'Försök. Det skulle göra allt lättare.'

'Andra gånger är jag frestad att skära halsen av dig, din jävel.'

'Ditt problem, sötnos, är att du aldrig har lärt dig att delegera. Du vill fortfarande göra allt själv.'

'Hör på nu ditt svin, jag vet var du kommer från, och jag vet hur du har kommit hit, och jag bryr mig inte om hur långt upp du har tungan i Kanakas arsle eller någon annans. Sarakin! ' Kumiko hade aldrig hört det ordet förut.

'Jag har hört från dem igen', sa Swain i lätt samtalston. 'Hon är fortfarande på kusten, men det verkar som hon ska röra på sig snart. Österut troligen. Till dina gamla domäner. Jag tror det är vår bästa chans, faktiskt. Huset är omöjligt. Tillräckligt med säkerhetsfolk längs den där sträckan för att stoppa en mindre armé…'

'Försöker du fortfarande inbilla mig att det här bara är en kidnappning, Roger? Att de ska ta henne som gisslan?'

'Nej. Inget har sagts om att sälja tillbaka henne.'

'Så varför hyr de inte bara den där armén? Det finns väl ingen anledning att de skulle nöja sig med en mindre, eller? Skaffa fram legofolket. Höjdarflyttarna. Hon är inte ett så svårt mål, inte värre än en toppvetenskapsman. Anlita proffs, för fan…'

'För kanske hundrade gången, det är inte det de vill. De vill ha dig.'

'Roger, vad är det för hållhake de har på dig? Jag menar, vet du verkligen inte vad det är de vet om mig?'

'Nej, det vet jag inte. Men med ledning av vad de vet om mig så ska jag våga en gissning.'

'Jaha?'

'Allt.'

Inget svar.

'Och så är det en annan sak', sa han, 'som kom upp i dag. De vill att det ska se ut som om hon har blivit eliminerad.'

'Va?'

'De vill att det ska se ut som om vi hade dödat henne.'

'Och hur är det meningen att vi ska åstadkomma det?'

'De fixar en kropp.'

'Jag förmodar', sa Colin, 'att hon lämnade rummet utan kommentar. Inspelningen slutar där.'

KAPITEL TIO

Formen

HAN ägnade en timme åt att kolla sågens lager och sedan smorde han dem igen. Det var redan för kallt att arbeta. Han skulle bli tvungen att ordna uppvärmning till rummet där han hade de andra, Undersökarna och Likmalaren och Häxan. Det skulle i sig självt vara nog för att störa balansen i hans avtal med Gentry, men det bleknade i jämförelse med problemet att förklara hans arrangemang med Kid Afrika och de två främlingarnas närvaro i Fabriken. Det gick inte att diskutera med Gentry. Krämen var hans eftersom det var han som fifflade till sig den från Fissionsmyndigheten. Utan Gentrys månatliga turer vid tangentbordet, de rituella rörelser som fick myndigheten att fortsätta tro att Fabriken fanns någon annanstans, någonstans där man betalade sina räkningar, skulle de inte ha någon ström.

Och Gentry var ändå så egendomlig, tänkte han och kände hur knäna knakade när han reste sig upp och tog Domarens fjärrkontroll ur jackfickan. Gentry var övertygad om att cyberspace hade en Form, en övergripande total form. Inte för att det var den mest egendomliga idé som Slick hade kommit i kontakt med, men Gentry hade en fix idé att Formen var totalt betydelsefull. Att begripa Formen var Gentrys livsuppgift.

Slick hade en gång kört en simstim från Kunskapsnätet om vilken form universum hade. Slick hade för sig att universum var allt som fanns, och hur kunde det då ha en form? Om det hade en form så fanns det något runt omkring det att ha en form i, eller hur? Och om detta något var något så var väl det också en del av universum? Det här var precis sådana resonemang som man inte skulle ge sig in på med Gentry, för han kunde slå knut på huvudet på en. Men Slick menade att cyberspace ändå inte kunde jämföras med universum, den var bara ett sätt att representera data. Fissionsmyndigheten hade alltid sett ut som en stor röd aztekpyramid, men det var inte tvunget. Om FM ville skulle de kunna få den att se ut som vad som helst. Men firmor hade copyright på hur deras grejer skulle se ut. Så hur kunde man få för sig att hela matrisen skulle ha en särskild form? Och varför skulle det ha någon betydelse om den hade det?

Han tryckte på strömbrytaren och Domaren började brumma och vibrera tio meter bort.

Slick Henry hatade Domaren. Det var det konstmänniskorna aldrig fattade. Det betydde inte att det inte gav honom tillfredsställelse att ha byggt den, att ha fått ut Domaren, ut där han kunde se honom och hålla koll på honom och till slut, på något sätt, bli fri från tankarna på honom, men det var absolut inte samma sak som att gilla honom.

Nästan fyra meter hög, hälften så bred över axlarna och utan huvud, stod Domaren där och darrade i sitt lapptäcksskrov som hade färgen av rost som slitits på ett visst sätt, som handtagen på en gammal skottkärra som polerats av friktionen av tusentals händer. Han hade kommit på ett sätt att få fram den ytan med kemikalier och slipmedel, och han hade använt det på stora delar av Domaren, i alla fall på de gamla delarna, skrotdelarna. Inte de kalla tänderna på cirkelsågarna eller de spegelblanka ytorna vid lederna, men resten av Domaren hade den färgen, den finishen, som ett mycket gammalt verktyg som fortfarande är i hårt dagligt bruk.

Han rörde på joysticken och den tog ett steg framåt, sedan ett till. Gyroskopen fungerade perfekt – fastän en arm saknades rörde sig Domaren med en skräckinjagande värdighet och placerade sina jättelika fötter noggrant framför sig.

Slick log i Fabrikens dunkel när Domaren kom klampande mot honom, ett-två, ett-två. Han kunde minnas varenda steg i konstruktionen av Domaren om han ville, och ibland gjorde han det, bara för känslan av att kunna.

Han kunde inte minnas när han inte hade kunnat minnas, men ibland kunde han det nästan.

Det var därför han hade byggt Domaren, för att han hade gjort något – det hade inte varit mycket, men han hade åkt dit, två gånger – och blivit rannsakad för det, och dömd, och sedan kom straffet och han hade inte kunnat komma ihåg, inte någonting, inte mer än fem minuter i taget. Bilstölder. Rika människors bilar. De såg till att man kom ihåg vad man hade gjort.

Med hjälp av joysticken vände han på Domaren och styrde honom in i nästa rum, längs en gång mellan fuktfläckiga betongfundament där det en gång hade stått svarvar och punktsvetsar. Högt ovanför, mellan de mörka och dammiga balkarna, dinglade fluorescerande armatur där fåglarna ibland byggde bo.

Korsakovs kallade de det där, något de gjorde med ens neuroner så att kortminnet inte fungerade. Så att den tid man satt av var förlorad tid. Men han hade hört att de inte använde det längre, eller i alla fall inte för grov bilstöld. Folk som inte hade varit med om det tyckte det lät skönt, som fängelse fast allt suddas ut sedan, men så var det inte. När han hade kommit ut, när det var över – tre år utsträckta i en lång svagt flimrande kedja av skräck och förvirring uppdelad i femminutersintervaller, och det var inte intervallerna man mindes så mycket som övergångarna… När det var över hade han behövt bygga Häxan, Likmalaren, sedan Undersökarna och nu slutligen Domaren.

När han styrde Domaren uppför betongrampen till rummet där de andra väntade hörde han Gentry rusa motorn ute på Dog Solitude.

Gentry kände sig illa till mods bland folk, tänkte Slick när han gick mot trapporna, men det var ömsesidigt. Främmande människor kunde känna Formen bränna bakom Gentrys ögon. Hans besatthet märktes i allt han gjorde. Slick hade ingen aning om hur han klarade sig på sina resor. Han kanske bara umgicks med folk som var lika intensiva som han själv, enslingar i drog- och mjukvarumarknadernas splittrade utkanter. Han verkade totalt ointresserad av sex, så till den grad att Slick inte hade en aning om vad han skulle ha gillat om han hade bestämt sig för att bli intresserad.

Sex var Solitudes största nackdel, enligt Slicks åsikt, särskilt på vintern. På somrarna kunde han ibland hitta en flicka i någon av de små rostiga städerna. Det var det som hade fört honom till Atlantic City den där gången när han hade fått sin skuld till Kid. På senare tid hade han intalat sig att den bästa lösningen var att koncentrera sig på arbetet, men när han gick upp för den svajande järntrappan till bryggan som ledde till Gentrys utrymme kom han på sig med att undra hur Cherry såg ut under alla de där jackorna. Han tänkte på hennes händer, hur rena och snabba de var, men det fick honom att se den medvetslöse mannens ansikte på båren, slangen som ledde in vätska i hans vänstra näsborre och Cherry som torkade av hans insjunkna kinder med en trasa – han ryste till.

'Hallå, Gentry', vrålade han ut i Fabrikens metalliska tomhet, 'jag kommer upp…'

Tre saker hos Gentry var inte skarpa och tunna och smala: hans ögon, hans läppar, hans hår. Hans ögon var stora och bleka, grå eller blå beroende på ljuset; hans läppar var fylliga och rörliga; hans hår var tillbakasvept i en rufsig tuppkam som vaggade när han gick. Han smalhet var inte som Birds utmärgling, resultat av slumdiet och dåliga nerver – Gentry var bara smal, med musklerna hårt packade, inget fett alls. Han hade skarpa och tajta kläder också, svart läder dekorerat med kolsvarta pärlor, en stil som Slick mindes från sin tid i Deacon Blues. Pärlorna, mer än något annat, fick Slick att tro att han var omkring trettio. Slick var omkring trettio själv.

Gentry stirrade när Slick steg in genom dörren i det skarpa ljuset från tio 100-wattslampor och gjorde helt klart för honom att han var ännu ett hinder som kom mellan Gentry och Formen. Han höll på att sätta upp ett par sadelväskor till en motorcykel på sitt långa stålbord. De verkade tunga.

Slick hade gjort en hel del skärbrännar- och svetsjobb åt Gentry den sommaren han hade kommit till Dog Solitude första gången. Han hade skurit bort takpaneler, installerat stag där det behövdes, täckt hålen med skivor av hårdplast och tätat de resulterande takfönstren med silikon. Sedan kom Gentry med mask och målarspruta och 100 liter vit latexfärg. Han dammade eller rengjorde ingenting, lade bara på ett tjockt lager färg över allt dammet och all smutsen och den torkade duvskiten, liksom limmade fast alltihop och målade över det tills det var mer eller mindre vitt. Han målade allt utom takfönstren, och sedan började Slick vinscha upp utrustning från Fabrikens golv, en mindre lastbilslast datorer, cyberspace-däck, ett enormt gammalt holoprojektorbord som nästan knäckte vinschen, effektgeneratorer, dussintals kartonger av korrugerad plast fulla av de tusentals microfiche som Gentry hade samlat på sig under sin spaning efter Formen, hundratals meter optisk kabel på fabriksnya plastspolar som fick Slick att misstänka industriinbrott. Och böcker, gamla böcker med pärmar gjorda av tyg klistrat på papp. Slick hade aldrig vetat hur tunga böcker var. De hade en sorglig lukt, gamla böcker.

'Du har börjat dra lite mer kräm sen jag åkte', sa Gentry och öppnade den första av de två sadelväskorna. 'I ditt rum. Har du skaffat ett nytt element?' Han började kvickt rota genom innehållet, som om han letade efter något han hade förlagt. Men det hade han inte, visste Slick. Det var bara för att han utan förvarning var tvungen att ha någon i sin närhet, även om det var någon han kände.

'Ja. Jag måste värma upp lagret också. För kallt att jobba annars.'

'Nej', sa Gentry och såg plötsligt upp, 'det är inget element du har i ditt rum. Förbrukningen är fel.'

'Ja.' Slick flinade, med den baktanken att det skulle få Gentry att tro att han var dum och lättkuvad.

'Ja vadå, Slick Henry?'

'Det är inget element.'

Gentry stängde sadelväskan med ett klick. 'Tala om för mig vad det är annars kanske jag stänger av strömmen för dig.'

'Vet du, Gentry, om jag inte fanns här skulle du ha mycket mindre tid för… annat.' Slick höjde menande ögonbrynen i riktning mot det stora projektorbordet. 'Saken är den att det är två som bor hos mig…' Han såg Gentry stelna till och de bleka ögonen spärras upp. 'Men du kommer inte att se nån av dem, inte höra dem, ingenting.'

'Nej', sa Gentry med spänd röst och gick runt bordet, 'för du ser till att de försvinner härifrån, eller hur?'

'Två veckor max, Gentry.'

'Ut. Nu.' Gentrys ansikte var bara centimetrar bort och Slick kände den sura lukten av utmattning. 'Annars åker du ut tillsammans med dem.'

Slick var tio kilo tyngre än Gentry, och det mesta av det var muskler, men det hade aldrig skrämt Gentry. Gentry verkade inte fatta eller bry sig om att han skulle kunna få stryk. Det var skrämmande på sitt sätt. Gentry hade slagit till honom en gång, hårt, i ansiktet, och Slick hade sett ner på den stora krom-molybdennyckeln han själv höll i handen och känt sig egendomligt förlägen.

Gentry stod rak och stel, började darra. Slick anade att han inte sov när han var i Boston eller New York. Han sov inte alltid så mycket i Fabriken heller. Kom tillbaka helspänd och första dagen var alltid värst. 'Se här', sa Slick, med samma tonläge som man använder till ett barn som är på väg att brista i gråt, och drog upp påsen ur fickan, mutan från Kid Afrika. Han höll upp det genomskinliga plastfodralet så att Gentry kunde se: blå diskar, rosa tabletter, en otäck korv opium i röd cellofan, kristaller som tjocka gula halspastiller, plastinhalatorer med den japanska tillverkarens namn bortskrapat med en kniv… 'Från Afrika', sa Slick och dinglade med påsen framför Gentry.

'Afrika?' Gentry tittade på påsen, på Slick, på påsen igen. 'Från Afrika?'

'Kid Afrika. Du känner honom inte. Han lämnade det här till dig.'

'Varför det?'

'För att han vill att jag ska ta hand om ett par av hans vänner ett litet tag. Jag är skyldig honom en tjänst, Gentry. Jag berättade för honom att du inte gillar att ha folk här. Att det stör dig. Så', ljög Slick, 'han sa att han ville lämna lite grejer till dig som ersättning för besväret.'

Gentry tog påsen och drog fingret genom förslutningen så att den öppnades. Han tog ut opiumet och lämnade tillbaka det till Slick. 'Det där behöver jag inte.' Han tog ut en av de blå huddiskarna, tog av skyddspapperet på baksidan och tryckte försiktigt fast den på insidan av höger handled. Slick stod där och knådade frånvarande opiumet mellan tummen och pekfingret så att cellofanet prasslade, medan Gentry gick tillbaka runt det långa bordet och öppnade sadelväskan. Han tog upp ett par nya svarta skinnhandskar.

'Jag tror det är bäst att jag… träffar dina gäster, Slick.'

'Va?' Slick blinkade förbluffad. 'Visst… Men det behöver du verkligen inte, jag menar, vore det inte…'

'Nej', sa Gentry och vek upp kragen, 'jag insisterar.'

När han gick ner för trappan kom Slick ihåg opiumet och slängde det över räcket, ner i mörkret.

Han avskydde droger.

'Cherry?' Han kände sig dum när Gentry såg hur han knackade på sin egen dörr. Inget svar. Han öppnade. Svagt ljus. Han såg att hon hade gjort en skärm till en av hans glödlampor, en strut av gult fax ihopfäst med lite ståltråd. Hon hade skruvat ur de andra. Hon var inte där.

Båren var där, med figuren insvept i den blå sovsäcken. Den äter upp honom, tänkte Slick när han såg på överbyggnaden av livsuppehållande apparater, slangarna, påsarna med vätska. Nej, intalade han sig själv, den håller honom vid liv, som på ett sjukhus. Men intrycket dröjde kvar: tänk om den sög ur honom, sög honom torr? Han kom ihåg Birds vampyrsnack.

'Ser man på', sa Gentry, 'konstigt sällskap du håller dig med, Slick Henry…' Gentry gick runt båren och höll försiktigt en meters avstånd mellan sina anklar och den liggande figuren.

'Gentry, är det säkert att du inte vill gå tillbaka upp? Jag tror att den där disken… Du kanske tog för mycket.'

'Verkligen?' Gentry lade huvudet på sned och hans ögon glittrade i det gula ljuset. Han blinkade med ena ögat. 'Varför tror du det?'

'Jo', tvekade Slick, 'du är inte som du brukar vara. Jag menar, som du var förut.'

'Tror du att jag håller på att genomgå en humörförändring, Slick?'

'Ja.'

'Jag njuter av en humörförändring.'

'Jag ser inget leende', sa Cherry från dörren.

'Det här är Gentry, Cherry. Fabriken är hans ställe, liksom. Cherry är från Cleveland…'

Men Gentry hade en smal svart ficklampa i sin behandskade hand. Han undersökte trodnätet som täckte den sovandes panna. Han reste sig upp och lät ljusstrålen finna den omärkta lådan och dök sedan ner igen för att följa den svarta kabeln till den inopererade kontakten.

'Cleveland', sa Gentry till sist, som om det hade varit ett namn han hade hört i en dröm. 'Intressant…' Han höjde ljuset igen och böjde sig framåt för att kika på den punkt där kabeln gick in i lådan. 'Och Cherry… Cherry, vem är han?' Ljusstrålen föll hårt på det utmärglade, irriterande alldagliga ansiktet.

'Vet inte', sa Cherry. 'Ta bort det där ur ögonen på honom. Kan trassla till hans REM eller nåt.'

'Och det här?' Han lyste på den lilla platta grå lådan.

'LF, kallade Kid den. Kallade honom för The Count och kallade den där för hans LF.' Hon stack in handen innanför sina jackor och kliade sig.

'Jaha', sa Gentry och vände sig om och släckte ficklampan med ett klick. Ljuset av hans besatthet lyste klart innanför hans ögon, så kraftigt förstärkt av Kid Afrikas disk att det verkade på Slick som om Formen måste finnas just där, brännande fram genom Gentrys panna så att vem som helst kunde se den utom Gentry själv. 'Då måste det väl vara det då…'

KAPITEL ELVA

Nere på stritan

MONA vaknade när de landade.

Prior lyssnade på Eddy och nickade och blixtrade med sitt rektangulära leende. Det var som om leendet alltid fanns där, bakom skägget. Han hade i alla fall bytt kläder, så han måste ha haft några på planet. Nu bar han en enkel grå kostym och en slips med diagonala ränder. Ungefär som torskarna Eddy hade fixat åt henne i Cleveland, utom att hans kostym satt annorlunda.

Hon hade sett på när de tog mått till en kostym på en torsk en gång, en kille som tog med henne till ett Holiday Inn. Kostymstället låg i hotellobbyn och han stod där i underkläderna med streck av blått ljus kors och tvärs och såg på sig själv på tre stora monitorer. På monitorerna kunde man inte se strecken, för han bar olika kostymer på varje bild. Och Mona hade varit tvungen att bita sig i tungan för att inte skratta, för systemet hade en kosmetikfunktion som fick honom att se annorlunda ut på skärmarna, drog ut hans ansikte lite och gjorde hans haka kraftfullare, och han verkade inte märka det. Sedan valde han en av kostymerna, tog på sig den han hade haft på sig, och det var allt.

Eddy förklarade något för Prior, någon viktig detalj i något av hans svindlerier. Hon visste hur man skulle göra för att stänga av innehållet, men hans röstläge gick henne fortfarande på nerverna, det var som om han visste att folk inte skulle kunna fatta den finess han var så stolt över, så han tog det långsamt, som om han pratade med ett barn, och talade lågt för att låta tålmodig. Det verkade inte bekomma Prior något, men så verkade det inte heller som han brydde sig särskilt mycket om vad Eddy sa.

Hon gäspade och sträckte på sig och planet studsade två gånger på landningsbanans betong, gav ifrån sig ett vrål och började bromsa in. Eddy hade inte ens slutat snacka.

'Vi har en bil som väntar', sa Prior och avbröt honom.

'Och vart ska vi åka med den?' frågade Mona och ignorerade Eddys rynkade panna.

Prior visade henne leendet. 'Till vårt hotell.' Han knäppte av sig sitt säkerhetsbälte. 'Vi ska bo där ett par dar. Jag är rädd att du måste tillbringa det mesta av tiden på ditt rum.'

'Det är enligt överenskommelsen', sa Eddy, som om det hade varit hans idé att hon var tvungen att stanna på rummet.

'Gillar du stim, Mona?' frågade Prior, fortfarande leende.

'Visst', sa hon, 'vem gör inte det?'

'Har du nån favorit, Mona, någon älsklingsartist?'

'Angie', sa hon, svagt irriterad. 'Vem annars?'

Leendet blev lite större. 'Bra. Vi ska skaffa dig alla hennes senaste program.'

Monas universum bestod till stora delar av föremål och platser som hon kände till men som hon aldrig hade sett eller besökt i verkligheten. Navet i norra Sprawl luktade inte i stimprogrammen. De redigerade bort det, gissade hon, på samma sätt som Angie aldrig hade huvudvärk eller mens. Men det luktade. Som Cleveland, fast ännu värre. Hon hade trott att det bara var flygplatsen som luktade, när de hade stigit ur planet, men det hade känts ännu starkare när de steg ur bilen för att gå in på hotellet. Och det var jävligt kallt på gatan också, med en vind som bet i hennes bara anklar.

Hotellet var större än det där Holiday Inn-hotellet, men äldre också, tänkte hon. Lobbyn var fullare med folk än vad det brukade vara i stimprogram, men det fanns gott om rena blåa mattor. Prior bad henne vänta vid en annons för rymdsemester medan han och Eddy gick över till en lång svart disk där han talade med en kvinna med namnskylt i mässing. Hon kände sig fånig där hon stod och väntade i den vita plastregnkappa som Prior hade fått henne att ha på sig, som om han tyckte att hennes klädsel inte var god nog. Ungefär en tredjedel av människorna i lobbyn var japaner som hon trodde var turister. De verkade ha någon form av inspelningsutrustning allihop – video, holo, några med simstimapparater hängande i bältet – men annars verkade det inte som om de hade så väldigt mycket pengar. Hon tänkte att de nog måste ha en massa. De kanske är smarta och inte vill visa det, funderade hon.

Hon såg Prior skjuta en kreditchip över disken till kvinnan med namnskylten som tog emot den och drog den längs en metallspringa.

Prior satte ner hennes väska på sängen, en bred skiva av beige skumgummi, och rörde vid en panel som fick en vägg av draperier att öppna sig. 'Det är inte Ritz precis', sa han, 'men vi ska försöka göra det bekvämt för dig.'

Mona mumlade avvaktande. Ritz var ett hamburgerställe i Cleveland och hon kunde inte fatta vad det hade med detta att göra.

'Titta här', sa han, 'din favorit.' Han stod bredvid den madrasserade sänggaveln. Det fanns en simstimanläggning där, inbyggd, och en liten hylla med ett trodset i plastförpackning och ungefär fem kassetter. 'Alla Angies nya program.'

Hon undrade vem som hade lagt dit de där kassetterna, och om de hade gjort det efter det att Prior hade frågat henne vilka stimprogram hon gillade. Hon gav honom ett av sina egna leenden och gick fram till fönstret. Sprawl såg ut som det brukade i stimprogrammen – fönstret var som ett hologramvykort, berömda byggnader som hon inte kunde namnet på men som hon visste var berömda.

Kupolernas gråhet, geodesiska kupoler med snötäckta konturer, och bakom dem den grå himlen.

'Är du lycklig, älskling?' frågade Eddy och kom upp bakom henne och lade händerna på hennes axlar.

'Har de dusch här?'

Prior skrattade. Hon vred sig ur Eddys lösa grepp och tog med sig sin väska in i badrummet. Stängde och låste dörren. Hon hörde Priors skratt, och Eddy som började sina svindelhistorier igen. Hon satte sig på toalettstolen, öppnade väskan och grävde fram kosmetikväskan där hon hade sitt tjack. Hon hade fyra kristaller kvar. Det verkade vara tillräckligt. Tre var tillräckligt, men när hon kom ner till två brukade hon oftast försöka fixa mer. Hon tog inte uppåttjack så mycket, inte varje dag i alla fall, fast på sista tiden hade hon gjort det, men det var för att Florida höll på att driva henne till vansinne.

Nu kunde hon börja trappa ner, bestämde hon, samtidigt som hon knackade ut en kristall ur flaskan. Den såg ut som en hård gul karamell – man var tvungen att krossa den och sedan mala den mellan ett par nylonnät. När man gjorde det gav den ifrån sig en lukt av sjukhus ungefär.

De hade gått båda två när hon var klar med duschen. Hon hade stannat i duschen tills hon tröttnade på det, vilket tog lång tid. I Florida hade hon oftast duschat på offentliga bad eller bussterminaler, sådana där man betalar med polletter. Hon förmodade att det fanns något kopplat till den här som mätte vattenlitrarna och satte det på räkningen – så fungerade det på Holiday Inn. Det satt ett stort vitt filter ovanför duschmunstycket och en klisterlapp på kakelväggen med ett öga och en tår som betydde att det var okej att duscha men få det inte i ögonen, som simbassängsvatten. Det stack ut en rad kromrör ur kaklet, och när man tryckte på en knapp under vart och ett så fick man schampo, duschgelé, flytande tvål, badolja. När man gjorde det blinkade en liten lampa bredvid knappen, för det sattes upp på räkningen. På Priors räkning. Hon var glad att de hade gått, för hon gillade att vara ensam och hög och ren. Hon var inte ensam så mycket, utom på gatan och det var inte samma sak. Hon lämnade våta fotavtryck på den beigea mattan när hon gick fram till fönstret. Hon var insvept i en stor handduk som matchade sängen och mattan och hade ett ord utrakat i den luddiga delen, förmodligen namnet på hotellet.

Det låg en gammaldags byggnad ett kvarter bort, och hörnen på den terrasserade toppen hade skurits ner så att det hade bildats ett slags berg, med klippor och gräs och ett vattenfall som föll och slog emot klippor och sedan föll igen. Det fick henne att le, att någon hade gjort sig så mycket besvär. Moln av ånga drev bort från vattnet där det slog ner. Men det kunde inte bara falla ner på gatan, tänkte hon, för det skulle kosta för mycket. Hon gissade att de pumpade upp det och använde det igen, runt runt i en cirkel.

Något grått rörde på huvudet där borta, svängde med sina stora snirklade horn som om det tittade på henne. Hon tog ett steg bakåt på mattan och blinkade. Något slags får, men det måste vara fjärrstyrt, ett hologram eller något. Det kastade med huvudet och började äta gräs. Mona skrattade.

Hon kunde känna tjacket gå ner längs vaderna och utefter skulderbladen, ett kallt spänt pirrande, och sjukhuslukten i halsen.

Hon hade varit rädd innan men hon var inte rädd nu.

Prior hade ett otäckt leende, men han var bara en spelare, en kriminell kostym. Om han hade pengar så var det någon annans. Och hon var inte rädd för Eddy längre, det var mer att hon var rädd för hans skull, för hon kunde se vad andra människor tog honom för.

Tja, tänkte hon, det spelade ingen roll. Hon odlade inte kattfisk i Cleveland längre, och aldrig i livet skulle någon få henne tillbaka till Florida igen.

Hon mindes spritkaminen, kalla vintermorgnar, gubben hopkurad i sin stora gråa rock. På vintrarna brukade han sätta på ett andra lager plast för fönstren. Kaminen räckte till att värma upp stället då, för väggarna var täckta med skivor av frigolit med spånskivor utanpå. Där frigoliten syntes kunde man pilla i den med fingrarna och göra hål. Tog han en på bar gärning med det så skällde han. Att hålla fiskarna varma i kallt väder var mer arbete. Man var tvungen att pumpa upp vatten i genomskinliga plaströr till taket, där solspeglarna fanns. Men växtligheten som ruttnade på tankkanterna hjälpte också till – det steg upp ånga när man kom för att håva upp en fisk. Han bytte fisken mot annat slags mat, mot sådant folk odlade, kaminsprit och sprit att dricka, kaffebönor, sopor som fisken åt.

Han var inte hennes far, och det hade han upprepat ofta nog, när han över huvud taget sa något. Ibland undrade hon fortfarande om han kanske ändå var det. När hon hade frågat honom för första gången hur gammal hon var hade han sagt sex, så hon räknade från det.

Hon hörde dörren öppnas bakom henne och vände sig om. Prior var där med det gula nyckelkortet av plast i handen och leendet framme under skägget. 'Mona', sa han och steg in, 'det här är Gerald.' Lång, kines, grå kostym, grånande hår. Gerald log svagt, steg in förbi Prior och gick rakt fram till byrån mitt emot sängens fotända. Satte ner en svart väska och öppnade den med ett klick. 'Gerald är en vän. Han är läkare, Gerald. Måste ta en titt på dig.'

'Mona', sa Gerald och tog fram något ur väskan, 'hur gammal är du?'

'Hon är sexton', sa Prior. 'Eller hur, Mona?'

'Sexton', sa Gerald. Föremålet i hans händer var som ett par svarta goggles, solglasögon med bulor och sladdar. 'Det är lite väl stor skillnad, eller hur?' Han såg på Prior.

Prior log.

'Det är väl så där en tio år för lite?'

'Inte riktigt', sa Prior. 'Och vi begär inget perfekt resultat.'

Gerald såg på henne. 'Det kommer ni inte att få heller.' Han krokade glasögonskalmarna om öronen och tryckte på en knapp. Ett ljus tändes under den högra linsen. 'Men det finns olika grader av likhet.' Ljuset svängde mot henne.

'Vi snackar kosmetik, Gerald.'

'Var är Eddy?' frågade hon när Gerald kom närmare.

'I baren. Ska jag skicka efter honom?' Prior lyfte på telefonluren men lade ner den utan att slå något nummer.

'Vad är detta?' Hon backade undan från Gerald.

'En läkarundersökning', sa Gerald. 'Det gör inte ont.' Hon stod mot fönstret, ovanför handduken pressades hennes skulderblad mot det svala glaset. 'Någon vill anställa dig och betala dig mycket bra – de måste vara säkra på att du är frisk.' Ljuset skar in i hennes vänstra öga. 'Hon går på någon form av stimulantia', sa han till Prior i ett annat tonläge.

'Försök att inte blinka, Mona.' Ljuset svängde till hennes högra öga. 'Vad är det för något Mona? Hur mycket har du tagit?'

'Uppåttjack.' Hon försökte undvika ljuset.

Han tog tag om hennes haka med sina kalla fingrar och höll hennes ansikte rakt. 'Hur mycket?'

'En kristall…'

Ljuset var borta. Hans släta, lugna ansikte, med glasögonen som var fulla av linser, fack och små skivor av svart metallnät var mycket nära. 'Går inte att bedöma renheten', sa han.

'Det är jätterent', sa hon och fnittrade.

Han släppte hennes haka och log. 'Det bör inte vara något problem', sa han. 'Vill du vara snäll och öppna munnen.'

'Munnen?'

'Jag vill titta på dina tänder.'

Hon såg på Prior.

'Här har du tur', sa Gerald till Prior när han hade använt den lilla lampan till att titta i hennes mun. 'Ganska gott skick och nära målfigurationen. Kronor, inlägg.'

'Vi visste att vi kunde lita på dig, Gerald.'

Gerald tog av sig glasögonen och såg på Prior. Han gick tillbaka till den svarta väskan och lade ner glasögonen. 'Tur med ögonen också. Mycket nära. Lite toning bara.' Han tog upp en folieförpackning ur väskan, rev upp den och rullade på den bleka operationshandsken på sin högra hand. 'Ta av dig handduken, Mona. Lägg dig bekvämt.'

Hon såg på Prior, på Gerald. 'Vill ni se mina papper, blodtest och det där?'

'Nej', sa Gerald, 'det behövs inte.'

Hon såg ut genom fönstret och hoppades att hon skulle få syn på det där mufflonfåret, men det var borta och himlen verkade betydligt mörkare.

Hon knöt upp handduken, lät den falla till golvet och lade sig på rygg på den beigea madrassen.

Det var inte så olikt det hon fick betalt för – det tog inte ens så lång tid.

När hon satt i badrummet med sminkväskan öppen i knät och malde en ny kristall bestämde hon sig för att hon hade rätt att vara sur.

Först sticker Eddy utan henne, sedan dyker Prior upp med den här skumme läkaren och sedan säger han till henne att Eddy sover i ett annat rum. Nere i Florida skulle hon ha gillat att slippa Eddy ett tag, men här uppe var det annorlunda. Hon ville inte vara här inne ensam, och hon hade inte vågat be Prior om en nyckel. Han hade minsann en, så att han kunde kliva in när som helst med sina läskiga vänner. Vad fan var det för stil?

Och så det där med plastregnkappan, det retade henne också. En jävla engångsregnkappa av plast.

Hon skrapade ihop det pulveriserade tjacket mellan nylonnäten, drog försiktigt in det i laddaren, andades ut kraftigt, satte munstycket till läpparna, och drog in. Molnet av gult damm täckte membranen i hennes hals, en del tog sig förmodligen ända ner i lungorna. Hon hade hört att det inte var nyttigt.

Hon hade inte haft någon plan när hon gick in i badrummet för att tända på, men när det började pirra i nacken började hon tänka på gatorna runt hotellet, det hon hade sett av dem när de var på väg hit. Där fanns klubbar, barer, butiker med kläder i skyltfönstren. Musik. Musik skulle sitta fint nu, och lite folk. Man kunde koppla av bland folk, glömma sig själv, bara finnas till. Dörren var inte låst, det visste hon, hon hade redan känt efter. Men den skulle slå igen bakom henne, och hon hade ingen nyckel. Men hon bodde här, så Prior måste ha skrivit in henne i receptionen. Hon funderade på att gå ner och be kvinnan bakom disken om en nyckel, men tanken kändes obehaglig. Hon kände till kostymer bakom diskar och hur de såg på en. Nej, beslöt hon, det bästa vore att stanna inne och köra de där nya Angie-stimmarna.

Tio minuter senare var hon på väg ut genom en sidoutgång från huvudlobbyn med tjacket sjungande i huvudet.

Det duggade ute, det var kanske kupolkondens. Hon hade tagit på sig den vita regnkappan inför passagen genom lobbyn för hon trodde att Prior kanske visste vad han gjorde i alla fall, och nu var hon glad att hon hade den på sig. Hon tog en näve fax ur en överfull papperskorg och höll det över huvudet för att hålla håret torrt. Det var inte lika kallt som tidigare, vilket var bra. Inga av hennes nya kläder var direkt varma.

När hon tittade upp och ner längs gatan för att bestämma sig för vilket håll hon skulle gå såg hon ett halvdussin nästan identiska hotellfasader, väntande taxicyklar, det regnvåta glittret från en rad små butiker. Och människor, massor av människor, som i kärnan av Cleveland fast alla var så skarpt klädda och rörde sig som om de hade full kontroll över läget, och alla hade någonstans att gå. Följ bara med, tänkte hon när tjacket gav henne en skön andra kick som sköt ut henne i strömmen av vackra människor utan att hon ens behövde tänka på det. Hon klickade fram i sina nya skor med faxet över huvudet tills hon märkte – mera tur – att det hade slutat regna.

Hon skulle inte ha haft något emot att få tillfälle att kolla in skyltfönstren när folkmassan drev förbi, men strömmen var en njutning och ingen annan stannade. Hon nöjde sig med snabba glimtar av varje fönster. Kläderna var som kläderna i ett stimprogram, en del av dem, modeller som hon aldrig hade sett någonstans.

Jag skulle ha varit här, tänkte hon, jag skulle ha varit här hela tiden. Inte på en kattfiskfarm, inte i Cleveland, inte i Florida. Det här är en plats, en riktig plats, vem som helst kan komma hit, man behöver inte se det i ett stimprogram. Hon hade förstås aldrig sett den här delen, där det fanns vanliga människor, i något stimprogram. En stjärna som Angie, hon skulle inte hålla till här. Hon skulle finnas i höga slott med de andra stimstjärnorna, inte här nere. Men herregud vad det var vackert, med natten så ljus och folket som strömmade runt henne, förbi allt det underbara man kunde få bara man hade tur.

Eddy, han gillade det inte. I alla fall hade han alltid sagt att det var ett skitställe, för mycket folk, för höga hyror, för mycket poliser, för mycket konkurrens. Fast han hade inte tvekat en sekund när Prior hade kommit med ett erbjudande, påminde hon sig själv. Och hon hade förresten sin egen teori varför Eddy var så kritisk. Han hade blivit blåst här, tänkte hon, gått på någon riktig jäkla wilson. Antingen ville han inte bli påmind om det eller också kanske det fanns folk här som säkert skulle påminna honom om han kom tillbaka. Det hördes i den sura ton han använde när han pratade om stan, samma ton som han använde när han pratade om någon som sagt åt honom att hans bedrägeriplaner inte skulle fungera. Den nye kompisen som var så jävla smart första kvällen var en ren stenwilson nästa, dödskorkad, utan visioner.

Förbi en stor affär med proffsig stimutrustning i fönstret, allt mattsvart och slimmat, övervakat av ett underbart hologram av Angie som med ett halvsorgset leende såg dem alla glida förbi. Nattens drottning, just det.

Människoströmmen flöt ut i ett slags rondell, en plats där fyra gator möttes och svängde runt en fontän. Och eftersom Mona egentligen inte var på väg någonstans stannade hon där, för folket runt omkring henne hade fallit av åt olika håll utan att stanna. Fast det fanns folk i rondellen också. En del satt på den spruckna betongen som omgav fontänen. Det stod en staty i mitten, av marmor, sliten och med mjuka konturer. En baby av något slag som red på en stor fisk, en delfin. Det såg ut som om delfinens mun skulle spruta vatten om fontänen hade fungerat, men det gjorde den inte. Bortom de sittande människornas huvuden kunde hon se hopknycklad, fuktigt fax och vita frigolitmuggar i vattnet.

Sedan verkade det som om folkmassan hade slutit sig bakom henne som en svängd, glidande vägg av kroppar, och de tre som satt mitt emot henne på fontänens kant sköt fram mot henne som en bild. En fet tjej med svartfärgat hår, munnen halvöppen som om den alltid var det, bröst som vällde ut ur en röd gummibehå; en blondin med avlångt ansikte, ett smalt blått streck av läppstift och en kloliknande hand som höll en cigarett; en man med sina oljeglänsande armar bara i kylan, implanterade muskler som svällde som sten under en konstgjord solbränna och dåliga fängelsetatueringar…

'Hej bruden', skrek den tjocka flickan nästan muntert, 'jag hoppas du inte tänkte sno några trick här!'

Blondinen såg på Mona med sina trötta ögon och log ett blekt leende, ett det-är-inte-mitt-fel-leende, och vände sedan undan blicken.

Hallicken hoppade upp från fontänkanten som ivägskjuten av en fjäder, men Mona var redan på väg, varnad av blondinens ansiktsuttryck. Han fick tag i hennes arm, men regnkappans plastsöm gav vika och hon armbågade sig tillbaka in i folkmassan. Tjacket tog över och innan hon visste ordet av var hon minst ett kvarter bort, där hon hängde hostande och hyperventilerande mot en järnstolpe.

Men nu hade tjacket vänt helt om, som det gjorde ibland, och allt var fult. Ansiktena i folkmassan såg pressade och hungriga ut, som om alla hade sina egna desperata ärenden att gå, och ljuset från skyltfönstren var kallt och elakt, och alla sakerna innanför glaset fanns där bara för att tala om för henne att hon inte kunde få dem. Det hördes en röst någonstans, en ilsken barnröst som radade upp obsceniteter i en ändlös, meningslös kedja – när hon insåg vem det var slutade hon.

Hon frös om vänster arm. Hon såg på den och märkte att ärmen var borta och sömmen i sidan uppsliten ner till midjan. Hon tog av sig kappan och hängde den över axlarna som en cape – det kanske gjorde henne lite svårare att lägga märke till.

Hon tog spjärn med ryggen mot stolpen när tjacket rullade över henne i en våg av försenat adrenalin. Hennes knän började ge vika och hon trodde att hon skulle svimma, men tjacket spelade henne ett av sina spratt och så satt hon och hukade sig i sommarsolnedgångsljuset på gubbens gård, med den flagnande grå marken runt omkring fullritad med leken hon lekte, men nu satt hon bara där och stirrade med tom blick förbi de stora tankarna, på eldflugorna som pulserade i björnbärssnåren över förvridna gamla chassin. Det föll ljus bakom henne från huset och hon kunde känna doften av majsbrödet som gräddades och kaffet som han kokade och värmde tills en sked kunde stå rakt upp i det, sa han, och han satt där inne nu och läste en av sina böcker, sönderfallande bruna blad, inte ett helt hörn kvar, han fick dem i slitna plastpåsar och ibland förvandlades de till stoft i hans händer, men om han hittade något han ville spara tog han fram en liten fickkopiator ur en byrålåda, satte i batterierna och drog den längs sidan. Hon tyckte om att se kopiorna rullas fram helt fräscha, med sin speciella lukt som dunstade bort, men han hade aldrig låtit henne använda den. Ibland läste han högt, med ett slags tvekan i rösten, som en man som prövar ett instrument han inte rört på länge. Det var inte historier han läste, de hade inga slut eller poänger. De var som fönster mot något egendomligt – han försökte aldrig förklara något, fattade det förmodligen inte själv, kanske ingen fattade… Sedan kom gatan tillbaka hårt och lysande.

Hon gnuggade sig i ögonen och hostade.

KAPITEL TOLV

Antarktis börjar här

'J AG är beredd nu', sa Piper Hill, med ögonen slutna där han satt på mattan i något som liknade lotusställning. 'Rör överkastet med din vänsterhand.' Åtta tunna trådar ledde från urtagen bakom Pipers öron till instrumentet som låg över hennes solbrända lår.

Angie satt på sängkanten insvept i en vit frottébadrock och såg på den blonda teknikern som hade den svarta testapparaten över pannan som en uppfälld skyddsmask. Hon gjorde som hon blev tillsagd och drog fingertopparna lätt längs råsidenet och det oblekta linnet i det tillskrynklade överkastet.

'Fint', sa Piper, mer till sig själv än till Angie, och rörde vid något på instrumentet.

'Om igen.' Angie kände varpen tjockna under fingertopparna.

'Om igen.' Ytterligare justering.

Hon kunde urskilja de individuella fibrerna nu, skilja siden från linne…

'Om igen.'

Hennes nerver skrek när fingertopparna skrapade mot stålull, glasskärvor…

'Toppen', sa Piper och öppnade sina blå ögon. Hon tog fram en liten elfenbensfärgad flaska ur ärmen på sin kimono, drog ur proppen och lämnade över flaskan till Angie.

Angie slöt ögonen och sniffade försiktigt. Ingenting.

'Om igen.'

'Någon blomma? Violer?'

'Om igen.'

Hennes huvud genomsköljdes av en kväljande växthusstank.

'Luktsinnet på topp', sa Piper när den kvävande odören drog bort.

'Det har jag inte märkt.' Hon öppnade ögonen. Piper höll fram en liten rund pappersbit mot henne. 'Så länge det inte är fisk', sa Angie och slickade fingertoppen. Hon rörde papperspricken och höjde fingret till munnen. Ett av Pipers test hade fått henne att avsky fisk i en månad.

'Det är inte fisk', sa Piper leende. Hon klippte håret kort, i en koncis liten hjälm som framhävde grafitglansen hos urtagen som var inopererade bakom öronen. Sankta Johanna i kisel, sa Porphyre, och Pipers sanna passion verkade vara hennes arbete. Hon var Angies personliga tekniker och hade rykte om sig att vara Nätets bästa troubleshooter.

Karamell…

'Vilka fler är här, Piper?' Efter att ha avslutat Ushertestet höll Piper på att stoppa ner sitt instrument i ett specialsytt nylonfodral.

Angie hade hört en helikopter anlända en timme tidigare. Hon hade hört skratt, fotsteg på däcket, medan drömmen tonade bort. Hon hade gett upp sitt vanliga försök till inventariesömn – om det kunde kallas sömn med den andras minnen som sköljde in och fyllde henne för att sedan dra sig undan till nivåer dit hon inte kunde nå, och efterlämna dessa bilder…

'Raebel', sa Piper, 'Lomas, Hickman, Ng, Porphyre, Påven.'

'Robin?'

'Nej.'

'Continuity', sa hon i duschen.

'God morgon, Angie.'

'Freeside tours, vem äger det?'

'Företaget har döpts om till Mustique Two av de nuvarande gemensamma ägarna, Juliannagruppen och Carribbana Rymd.'

'Vem ägde det när Tally spelade in där?'

'Tessier-Ashpool SA.'

'Jag vill veta mer om Tessier-Ashpool.'

'Antarktis börjar här. '

Hon stirrade upp genom vattenångorna på högtalarens vita cirkel. 'Vad sa du?'

'Antarktis börjar här är en tvåtimmars videostudie om familjen Tessier-Ashpool av Hans Becker, Angie.'

'Har du den?'

'Naturligtvis. David Pope accessade den nyligen. Han var riktigt imponerad.'

'Jaså? Hur nyligen då?'

'I måndags.'

'Jag tittar på den i kväll, då.'

'Det är ordnat. Var det allt?'

'Ja.'

'Adjö, Angie.'

David Pope. Hennes regissör. Porphyre hade sagt att Robin spred ut till folk att hon hörde röster. Hade han berättat för Pope? Hon rörde vid en kakelpanel och vattnet blev varmare. Varför var Pope intresserad av Tessier-Ashpool? Hon rörde vid panelen igen och kippade efter andan under nålarna av det plötsligt iskalla vattnet.

Ut-och-in, in-och-ut, figurerna i det där andra landskapet kom snart, alltför snart…

Porphyre stod vid fönstret när hon kom in i vardagsrummet, en masajkrigare klädd i svart sidenkräpp med axelvaddar och svart skinnsarong. De andra hurrade när de fick syn på henne, och Porphyre vände sig om och log.

'Du överraskade oss', sa Rick Raebel som låg slängd i den ljusa soffan. Han skötte effekter och redigering. 'Hilton räknade med att du skulle vilja ha en längre ledighet.'

'De har dragit ihop oss från alla möjliga håll, älskling', tillade Kelly Hickman. 'Jag var i Bremen, och Påven var uppe i schaktet och sysslade med finkultur, eller hur David?' Han såg mot regissören för att få medhåll.

Pope, som satt baklänges på en av Ludvig XVI -stolarna med armarna korslagda på det bräckliga ryggstödet, log trött. Hans mörka hår var rufsigt över det tunna ansiktet. När Angies schema tillät det gjorde Pope dokumentärstim åt Kunskapsnätet. Kort efter det att hon skrivit kontrakt med Nätet hade Angie en anonym roll i en av Popes minimalistiska konststimmar, en ändlös vandring över dyner av solkigt rosa siden under en himmel av hamrat stål. Tre månader senare, när hennes karriärkurva var stadigt stigande, blev en inofficiell version av bandet en undergroundklassiker.

Karen Lomas, som var Angies stand-in, log från stolen till vänster om Pope. Till höger om honom satt Kelly Hickman från kostymavdelningen på det blekta golvet bredvid Brian Ng, Pipers hantlangare och lärling.

'Jaha', sa Angie, 'nu är jag i alla fall tillbaka. Jag är ledsen att jag ställt till det för er allihopa, men det var tvunget.'

Det blev tyst. Svaga knäppanden från de förgyllda stolarna. Brian Ng hostade.

'Vi är bara glada att du är tillbaka', sa Piper som kom in från köket med en kopp kaffe i vardera handen.

De hurrade igen, lite generade den här gången, och skrattade sedan.

'Var är Robin?' frågade Angie.

'Mister Lanier är i London', sa Pope torrt när han reste sig och tog emot en kopp från Piper.

'Vad gjorde du i rymden, David?' frågade Angie och tog den andra koppen.

'Letade ensamhet.'

'Ensamhet?'

'Ensamvargar. Eremiter.'

'Angie', sa Hickman och studsade upp, 'du måste se den här cocktailblåsan i siden som Devicq skickade förra veckan! Och jag har alla Nakamuras baddräkter…'

'Visst, Kelly, men…'

Men Pope hade redan vänt sig för att säga något till Raebel.

'Du', sa Hickman strålande av entusiasm, 'kom igen! Kom så provar vi dem!'

Pope ägnade större delen av dagen åt att tillsammans med Piper, Karen Lomas och Raebel diskutera resultaten av Ushern och de oändliga smådetaljerna i det som de kallade Angies återinsättande. Efter lunch följde Brian Ng med henne till hennes läkarundersökning, vilken utfördes på en privat klinik i ett spegelklätt komplex på Beverly Boulevard.

Under den korta väntetiden i det vita, med gröna växter fyllda mottagningsrummet – vilket måste ha varit en ren ritual, som om ett läkarbesök utan väntan skulle ha verkat ofullständigt, icke autentiskt – kom Angie på sig själv med att undra, som hon hade undrat många gånger tidigare, varför hennes fars mystiska arv, de vévés som han hade ritat i hennes huvud, aldrig hade upptäckts av denna eller någon annan klinik.

Hennes far, Christopher Mitchell, hade varit chef för det hybridomprojekt som hade gett Maas Biolabs fullständigt monopol på den tidiga tillverkningen av biochip. Turner, den man som hade fört henne till New York, hade gett henne ett slags dossier om hennes far, en biosoft sammanställd av Maas säkerhets- AI. Hon hade accessat dossiern fyra gånger på lika många år. Till slut, en mycket berusad kväll i Grekland, hade hon slängt den över bord från en irländsk industrimagnats yacht efter ett gräl med Bobby. Hon mindes inte längre orsaken till grälet, men hon mindes den blandade känslan av saknad och lättnad när den tjocka lilla klumpen av minne slog emot vattnet.

Kanske hade hennes far utfört sitt hantverk så att det på något vis var osynligt för neuroteknikernas skannar. Bobby hade sin egen teori, som hon misstänkte låg närmare sanningen. Kanske kunde Legba, den loa som Beauvoir tilltrodde nästan obegränsad tillgång till cyberspace-matrisen, ändra flödet av data när det togs emot av skannarna och göra dessa vévés osynliga… Legba hade ju trots allt iscensatt hennes debut i branschen och hennes därpå följande uppgång som hade fått henne att överglänsa Tally Ishams femtonåriga karriär som Nätets megastjärna.

Men det var så länge sedan loan hade ridit henne, och nu, hade Brigitte sagt, var vévén omritade…

'Hilton har låtit Continuity skicka ut ett uttalande av dig i dag', meddelade Ng medan hon väntade.

'Jaså?'

'Offentligt uttalande om ditt beslut att åka till Jamaica, beröm för klinikens metoder, faran av drogmissbruk, förnyad entusiasm för ditt arbete, tacksamhet mot din publik, de vanliga bilderna från Malibuhuset…'

Continuity kunde generera videobilder av Angie och animera dem med mallar sammanställda ur hennes stimprogram. Att se dem gav henne en mild men inte obehaglig svindel, ett av de få tillfällen då hon direkt kunde inse hur berömd hon var.

En klocka ringde bakom de gröna växterna.

När hon kom tillbaka från stan fann hon festfixare som förberedde ett grillparty på däcket.

Hon låg på soffan under Valmiern och lyssnade på bränningarna. Från köket kunde hon höra Piper förklara läkarundersökningens resultat för Pope. Det behövdes egentligen inte, hon hade fått bästa tänkbara friskintyg, men både Pope och Piper var förtjusta i detaljer.

När Piper och Raebel satte på sig tröjor och gick ut på däcket, där de ställde sig och värmde händerna över kolet, fann sig Angie ensam i vardagsrummet med regissören.

'Du skulle just berätta för mig, David, vad du höll på med uppe i schaktet…'

'Letade efter verkliga ensamvargar.' Han drog med handen genom sitt rufsiga hår. 'Det har vuxit fram ur något jag ville göra förra året, med intentionella samhällen i Afrika. Problemet var att när jag kom dit upp fick jag lära mig att om någon går så långt, verkligen lever ensam i omloppsbana, så är han oftast helt inställd på att fortsätta med det.'

'Spelade du in själv. Intervjuer?'

'Nej. Jag ville hitta sådana människor och övertala dem att spela in episoder själva.'

'Lyckades du?'

'Nej. Men jag hörde historier. En del fantastiska historier. En bogserarpilot påstod att det finns förvildade barn som bor på en japansk drogfabrik som ligger i malpåse. Det finns en helt ny apokryfisk värld där uppe, faktiskt-spökskepp, försvunna städer… Det finns ett patos i det, om man tänker efter. Jag menar, alltihop är fastlåst i omloppsbana. Allt är tillverkat av människor, känt, ägt, kartlagt. Som att se myter växa fram på en parkeringsplats. Men jag förmodar att folk behöver det där, eller hur?'

'Ja', sa hon och tänkte på Legba, på Mamman Brigitte, de tusen ljusen…

'Fast jag önskar att jag hade fått tag i Lady Jane', sa han. 'Vilken otrolig historia. Rena skräckgotiken.'

'Lady Jane?'

'Tessier-Ashpool. Hennes familj byggde Freeside-spolen. Pionjärer i hög omloppsbana. Continuity har en underbar video… Man säger att hon dödade sin far. Hon är den sista av släkten. Pengarna tog slut för många år sedan. Hon sålde alltihop, lät såga av sitt hus från toppen av spolen och bogserade ut det till en ny omloppsbana…'

Hon satt upp i soffan med knäna ihop och fingrarna knäppta runt dem. Svett sipprade ner för hennes revben.

'Känner du inte till historien?'

'Nej', sa hon.

'Det är intressant i sig självt, för det visar hur skickliga de var på hemlighetsmakeri. De använde sina pengar till att hålla sig utanför nyhetsprogrammen. Modern var en Tessier, fadern en Ashpool. De byggde Freeside när det inte fanns något liknande. Blev fantastiskt rika på kuppen. Låg förmodligen mycket god tvåa efter Josef Virek när Ashpool dog. Och naturligtvis hade de blivit underbart galna under tiden och börjat klona sina barn i stor skala…'

'Det låter… ruskigt. Och försökte du, försökte du verkligen få tag i henne?'

'Ja, jag gjorde efterforskningar. Continuity hade skaffat mig den här Beckervideon, och naturligtvis kan man slå upp hennes omloppsbana, men det är ingen mening att titta in om man inte har blivit bjuden, eller hur? Och sedan ringde Hilton mig för att jag skulle komma tillbaka hit och börja jobba igen… Mår du inte bra?'

'Jodå, jag…jag tror jag ska byta nu, ta på mig något varmare…'

När de hade ätit, när kaffet serverades, ursäktade hon sig och sa god natt.

Porphyre följde henne till foten av trappan. Han hade hållit sig nära henne under måltiden, som om han kunde känna hennes nya oro. Nej, tänkte hon, inte nya – den gamla, den ständiga, den som finns nu och alltid. Allt det som drogerna hade stängt ute.

'Lilla fröken ska ta det försiktigt', sa han, tyst för att de andra inte skulle kunna höra det.

'Jag mår fint', sa hon. 'För mycket folk. Jag är inte van vid det än.'

Han stod där och såg upp på henne, med glöden av döende kol bakom sitt elegant utmejslade, subtilt omänskliga kranium, tills hon vände sig om och gick upp för trappan.

Hon hörde helikoptern komma och hämta dem en timme senare.

'Hus', sa hon, 'jag kan titta på videon från Continuity nu.'

När väggskärmen gled ner på plats öppnade hon sovrumsdörren och stod ett ögonblick ovanför trappan och lyssnade på det tomma husets ljud. Bränningar, diskmaskinens hummande, vindar som slog mot de fönster som vette mot däcket.

Hon vände sig tillbaka mot skärmen och ryste till av det ansikte hon fick se där i en grovkornig frysbild: fågelögonbryn som höjde sig över mörka ögon, höga bräckliga kindknotor och en bred, beslutsam mun. Bilden växte hela tiden, in i ögats svärta, svart skärm, en vit punkt som växte, drogs ut, blev längre och blev till Freesides avsmalnande spole. Förtexter började blinka på tyska.

'Hans Becker', började huset, som läste upp Nätbibliotekets introduktion, 'är en österrikisk videoartist vars hallstämpel är ett ihärdigt utfrågande av strikt begränsade fält av visuell information. Hans tillvägagångssätt sträcker sig från klassiska montage till tekniker lånade från industrispionage, djuprymdsbilder och kinoarkeologi. Antarktis börjar här, hans undersökning av bilder av familjen Tessier-Ashpool, framstår för närvarande som höjdpunkten i hans karriär. Den patologiskt medieskygga industriklanen som opererade från den totala avskildheten i sitt rymdhem utgjorde en formidabel utmaning.'

Spolens vithet fyllde skärmen när den sista texten försvann. En bild rörde sig till skärmens centrum, ett porträtt av en ung kvinna i lösa, mörka kläder, suddig bakgrund. MARIE -FRANCE TESSIER, MAROCKO.

Detta var inte ansiktet på den första bilden, det invaderande minnets ansikte, men ändå tycktes det utlova det, som om en larvbild fanns under ytan.

Ljudillustrationen bestod av atonala trådar som vävdes genom lager av brus och otydliga röster medan bilden av Marie-France ersattes av ett formellt svartvitt porträtt av en ung man i stärkt snibbkrage. Det var ett stiligt ansikte, med vackra proportioner, men mycket hårt på något vis, och i ögonen en blick av oändlig leda. JOHN HARNESS ASHPOOL, OXFORD.

Ja, tänkte hon, och jag har träffat dig många gånger. Jag känner till din historia, fast jag inte tillåts röra vid den.

Men jag tror faktiskt inte jag gillar dig ett dugg, gör jag det, mr Ashpool?

KAPITEL TRETTON

Gångbryggan

GÅNGBRYGGAN kved och gungade. Båren var för bred för bryggans räcken, så de var tvungna att hålla den i brösthöjd när de långsamt tog sig över. Gentry först med sina behandskade händer hårt knutna om båren på vardera sidan om den sovandes fötter. Slick hade den tunga änden, huvudet, med batterierna och hela apparaturen. Han kunde känna Cherry hasa sig fram bakom honom. Han ville säga till henne att backa, att de inte ville ha hennes vikt på bryggan, men av någon anledning kunde han inte.

Att ge Gentry Kid Afrikas påse med droger hade varit ett misstag. Han visste inte vad det var i huddisken som Gentry hade tagit, han visste inte vad som hade funnits i Gentrys blodomlopp från början. I vilket fall som helst hade Gentry blivit helgalen och nu var de här ute på den jävla gångbryggan tjugo meter över Fabrikens betonggolv och Slick var färdig att gråta av frustration, att vråla. Han ville slå sönder någonting, vad som helst, men han kunde inte släppa båren.

Och Gentrys leende, upplyst av bio-displayen som satt fasttejpad vid fotänden av sängen, när han tog ytterligare ett steg baklänges längs gångbryggan…

'För fan', sa Cherry, med en liten flickas röst, 'där här är helt åt helvete, alltså…'

Gentry gav plötsligt båren ett otåligt ryck och Slick tappade nästan taget.

'Gentry', sa Slick, 'jag tycker du borde tänka över det här en gång till.'

Gentry hade tagit av sig sina handskar. Han höll ett par optiska ledningar i varje hand och Slick kunde se kontakterna darra.

'Jag menar, Kid Afrika är en tung typ, Gentry. Du vet inte vad du ger dig in på, om du mixtrar med den där.' Det var strängt taget inte sant eftersom Kid, efter vad Slick visste, var för smart för att bry sig om att hämnas. Men vem fan visste förresten vad det var Gentry just höll på att mixtra med?

'Jag mixtrar inte med någonting', sa Gentry och närmade sig båren med sladdarna.

'Hör på nu, kompis', sa Cherry, 'om du avbryter hans input kan du döda honom, hans autonoma nervsystem pajar. Varför stoppar du inte honom bara', frågade hon Slick. 'Varför klipper du inte till honom bara?'

Slick gned sig i ögonen. 'För att… jag vet inte. För att han är… Du, Gentry, hon säger att det kan döda den stackars jäveln om du kopplar in dig. Hörde du det?'

'› LF ‹', sa Gentry, ' det hörde jag.' Han tog sladdarna mellan tänderna och började greja med en av anslutningarna till den anonyma boxen ovanför den sovandes huvud. Hans händer hade slutat darra.

'Skit', sa Cherry och bet på en knoge. Anslutningen lossnade och Gentry höll den i handen. Han satte snabbt dit en av sina sladdar med den andra handen och började dra åt skruven. Han log, fortfarande med den andra sladden i munnen. 'Åt helvete med det här', sa Cherry, 'jag sticker', men hon rörde sig inte.

Mannen på båren grymtade, en gång, tyst. Ljudet fick håren att resa sig på Slicks armar.

Den andra anslutningen lossnade. Gentry stack in den andra sladden och började dra åt igen.

Cherry gick snabbt till fotänden av båren och knäböjde för att avläsa displayen. 'Han kände det', sa hon och såg upp mot Gentry, 'men hans värden ser okej ut…'

Gentry vände sig mot sina konsoler. Slick såg på när han kopplade in sladdarna. Det kanske skulle funka, tänkte han. Gentry skulle krascha snart, och de skulle bli tvungna att lämna båren här uppe tills han kunde få Little Bird och Cherry att hjälpa honom med att få den tillbaka över gångbron. Men Gentry var så galen att han nog borde försöka få tillbaka drogerna, eller en del av dem i alla fall, och få allt att bli som vanligt igen…

'Jag kan inte tro annat', sa Gentry, 'än att det här var förutbestämt. Förutbestämt av formen på mitt tidigare arbete. Jag vill inte förespegla att jag förstår hur det kan vara så, men vår lott är icke att fråga varför. Eller hur, Slick Henry?' Han knackade in en sekvens på ett av sina tangentbord. 'Har du någonsin funderat över förhållandet mellan klinisk paranoia och fenomenet religiös konvertering?'

'Vad snackar han om?' frågade Cherry.

Slick skakade dystert på huvudet. Om han sa något skulle det bara uppmuntra Gentrys galenskap.

Nu gick Gentry till den stora visningsanordningen, projektionsbordet. 'Det finns världar inom världar', sa han. 'Makrokosmos, mikrokosmos. Vi bar ett helt universum över bryggan i kväll, och det som finns ovan är likt det som finns under… Det var uppenbart, naturligtvis, att sådana saker måste existera, man jag hade inte vågat hoppats…' Han sneglade retsamt på dem över sin pärlklädda axel. 'Och nu', sa han, 'får vi se formen av det lilla universum vår gäst är ute och reser i. Och i den formen, Slick Henry, kommer jag att se…'

Han slog på strömknappen vid kanten av holobordet. Och skrek.

KAPITEL FJORTON

Leksaker

'H ÄR är en fin sak', sa Petal och rörde vid en kub av rosenträ ungefär så stor som Kumikos huvud. 'Slaget om Storbritannien.' Ett ljus skimrade över den, och när Kumiko lutade sig fram såg hon att pyttesmå flygplan loopade och dök i slow motion över en grå Petriesmet som var London. 'De satte ihop den av filmer från kriget', sa han, 'kameror på planen.' Hon kikade in på nästan mikroskopiska mynningsflammor från luftvärnseld i Themsendeltat. 'De gjorde den till hundraårsminnet.'

De var i Swains biljardrum, längst in på bottenvåningen i nummer sexton. Där var svagt unket, ett eko av publukt. Den allmänna prydligheten i Swains etablissemang dämpades här av ett elegant förfall: här fanns fåtöljer klädda i slitet skinn, diverse mörka möbler, biljardbordets mattgröna fält… De svarta stålhyllorna fulla av underhållningsapparater hade fått Petal att ta med henne hit före kvällsmaten, hasande i sina mollskinnstofflor som spruckit i sömmarna, för att demonstrera vilka leksaker där fanns.

'Vilket krig var det där?'

'Det näst sista', sa han och gick vidare till en liknande men större apparat som visade upp ett hologram av två thaiboxande flickor. Den enas valkiga fotsula smällde mot den andras smala bruna mage som spänts för att ta emot slaget. Han rörde vid en knapp och projektionerna försvann.

Kumiko sneglade tillbaka på Slaget om Storbritannien och dess brinnande knott.

'Alla möjliga sport-fiche', sa Petal och öppnade en inredd svinlädersväska som innehöll hundratals inspelningar.

Han demonstrerade ett halvdussin andra apparater och kliade sig i sitt snaggade hår medan han letade efter en japansk nyhetskanal. Han hittade den till slut, men kunde inte koppla bort det automatiska översättningsprogrammet. Han såg tillsammans med henne hur en grupp chefsaspiranter på Ono-Sendai förnedrade sig själva i en tårfylld examensceremoni.

'Vad handlar det här om då?' frågade han.

'De visar sin lojalitet mot sin zaibatsu.'

'Jaha', sa han. Han gav videoenheten ett svep med sin dammvippa. 'Kvällsmat snart.' Han lämnade rummet. Kumiko stängde av ljudet. Sally Shears hade varit borta vid frukosten, liksom Swain.

Mossgröna gardiner dolde ännu fler höga fönster som vette mot samma trädgård. Hon såg ut på ett solur täckt av snö och lät sedan gardinen falla tillbaka. (Den tysta väggskärmen flimrade fram olycksscener från Tokyo, folieklädd ambulanspersonal som sågade loss livlösa offer från en röra av hoptryckt stål.) Ett framtungt viktorianskt skåp stod mot den bortre väggen på snidade tassar som liknade ananasfrukter. Nyckelhålet, som var kantat av en inlagd romb av gulnat elfenben, var tomt och när hon kände på dörrarna öppnades de och utandades en kemisk odör av gammal polish. Hon stirrade på den svartvita mandalan längst in i skåpet tills den blev till vad den var, en darttavla. Det blanka träet bakom den var fullt av hål och märken – en del spelare hade missat tavlan helt och hållet, förstod hon. Den undre delen av skåpet innehöll ett antal lådor, var och en med ett litet mässingshandtag och ett pyttelitet elfenbenskantat nyckelhål. Hon knäböjde framför dessa, sneglade bakåt mot dörren (medan väggskärmen fylldes av läpparna på en cabaretsångare i Shinjuku) och drog ut den översta lådan till höger så tyst som möjligt. Den var full med pilar, lösa och i läderfodral. Hon stängde lådan och öppnade den till vänster. En död mal och en rostig skruv. Under de två första lådorna fanns en enda stor. Den kärvade när hon öppnade den och gav ifrån sig ett ljud. Hon såg sig om igen (standardbilder på Fuji Electrics logo som lyste upp Tokyobukten) men Petal syntes inte till.

Hon ägnade ett par minuter åt att bläddra igenom en pornografisk tidskrift med japansk text som mest verkade handla om konsten att göra knutar. Under den låg en jacka av svart vaxad bomull som såg dammig ut, och ett grått plastfodral med texten WALTHER i upphöjda bokstäver över locket. Själva pistolen var kall och tung – hon kunde se sitt ansikte i den blå metallen när hon lyfte upp den ur dess formgjutna bädd av skumgummi. Hon hade aldrig hållit i en pistol förut. Den grå plastkolven verkade enorm. Hon lade tillbaka den i fodralet och ögnade igenom den japanska delen i den flerspråkiga instruktionsboken. Det var en luftpistol, man pumpade med spaken under pipan. Den sköt mycket små pellets av bly. Ytterligare en leksak. Hon lade tillbaka lådans innehåll och stängde den.

De återstående lådorna var tomma. Hon stängde skåpdörren och återvände till Slaget om Storbritannien.

'Nej', sa Petal, 'tyvärr, men det går inte.'

Han bredde just Devongrädde på en tekaka med en kraftig viktoriansk smörkniv som var som en leksak mellan hans tjocka fingrar. 'Smaka på grädden', sa han samtidigt som han sänkte huvudet och betraktade henne milt över sina glasögon.

Kumiko torkade en marmeladstrimla från överläppen med en linneservett. 'Tror du att jag tänker försöka rymma?'

'Rymma? Funderar du på det, att rymma?' Han åt sin tekaka, slött tuggande, och såg ut i trädgården där det nu föll mera snö.

'Nej', sa hon. 'Jag tänker inte rymma.'

'Bra', sa han och tog en ny tugga.

'Svävar jag i fara, på gatorna?'

'Absolut inte', sa han med ett slags beslutsam munterhet, 'du är hur säker som helst.'

'Jag vill gå ut.'

'Nej.'

'Men jag går ut med Sally.'

'Ja', sa han, 'och hon är ett hår av hin, din Sally.'

'Jag känner inte till det uttrycket.'

'Inte gå ut ensam. Det står i våra förhållningsorder från din pappa, fattar du? Du kan gå ut med Sally, men hon är inte här. Det är inte troligt att nån skulle bråka med dig i vilket fall som helst, men varför ta några risker? Och jag, förstår du, skulle mycket gärna gå ut med dig om det inte vore för att jag har vakten här ifall Swain får besök. Så jag kan inte. Det är synd, det är det verkligen.' Han såg så uppriktigt ledsen ut att hon övervägde att ge med sig. 'Ska jag rosta en till åt dig?' frågade han med en gest mot hennes tallrik.

'Nej tack.' Hon lade ifrån sig sin servett. 'Det var jättegott', tillade hon.

'Nästa gång borde du smaka på grädden', sa han. 'Gick inte att få tag på efter kriget. Regnet blåste in från Tyskland och korna blev sjuka.'

'Är Swain här nu, Petal?'

'Nej.'

'Jag ser honom aldrig.'

'Ute och rör på sig. Det går i cykler. Snart nog kommer de hit allihop, och han håller hov igen.'

'Vilka då, Petal?'

'Affärstyper, skulle man kunna säga.'

'Kuromaku ', sa hon.

'Hur sa?'

'Det var ingenting', sa hon.

Hon tillbringade eftermiddagen ensam i biljardrummet, hopkrupen i en fåtölj varifrån hon kunde se snön falla i trädgården och soluret förvandlas till en upprättstående form utan kännetecken. Hon föreställde sig sin mor där, insvept i mörka pälsverk, ensam i trädgården medan snön föll, en prinsessballerina som dränkte sig i Sumidas nattliga vatten.

Hon reste sig huttrande och gick runt biljardbordet till marmorspisen där gasflamman susade tyst under kol som aldrig skulle brinna upp.

KAPITEL FEMTON

Silverstigarna

HON hade haft en väninna i Cleveland, Lanette, som hade lärt henne en massa. Hur man tog sig ur en bil snabbt om en torsk försökte låsa dörrarna, hur man bar sig åt när man var ute för att köpa. Lanette var lite äldre och sa att hon mest använde uppåttjack 'för att röra på nedåttripparna', för hon var ofta låg på vad som helst från endorfinanaloger till gammaldags Tennesseeopium. Annars, sa hon, skulle hon bara sitta tolv timmar framför dumburken och glo på vilken skit som helst. När uppåttjacket lade till en rörlighet till den varma osårbarheten i en bra nedåttripp, sa hon, så hade man verkligen något. Men Mona hade lagt märke till att folk som höll på mycket med nedåttjack ägnade en massa tid åt att kräkas, och hon kunde inte fatta varför någon ville titta på video när de kunde köra stim precis lika lätt. (Lanette sa att simstim bara var mer av det hon ville komma bort ifrån.)

Hon tänkte på Lanette för Lanette brukade ge henne goda råd ibland, som till exempel hur man klarar en svår natt. I natt, tänkte hon, skulle Lanette säga åt henne att leta upp en bar och lite sällskap. Hon hade fortfarande en del pengar kvar från sista nattens jobb i Florida, så det gällde bara att hitta ett ställe som tog emot kontanter.

Hon träffade rätt, på första försöket. Ett gott tecken. Nedför en smal betongtrappa och in i ett rökigt sorl av samtal och det bekanta, dämpade dunket av Shabus 'White Diamonds'. Inget ställe för kostymer, men inte heller ett sådant ställe som hallickarna i Cleveland kallade ett plejs. Hon var absolut inte intresserad av att dricka på något plejs, inte i kväll.

Någon reste sig från baren för att gå just när hon kom in, så hon kilade snabbt över och tog hans barstol medan plasten fortfarande var varm, hennes andra tecken.

Bartendern putade med munnen och nickade när hon visade honom en av sina sedlar, så hon sa till honom att ge henne en bourbon och en öl, vilket var vad Eddie alltid drack om han betalade själv. Om någon annan betalade brukade han beställa drinkar som bartendern inte visste hur man blandade och sedan ägna lång tid åt att förklara exakt hur man skulle göra. Sedan drack han dem och gnällde över att de inte var lika goda som de man gjorde i LA eller Singapore eller någon annanstans där hon visste att han aldrig hade varit.

Whiskyn här var konstig, sur på något vis men riktigt god när man väl fick ner den. Hon sa det till bartendern, som frågade henne var hon brukade dricka bourbon. Hon sa Cleveland och han nickade. Det var etanol och nån skit som skulle påminna om bourbon, sa han. När han sa hur mycket som blev över på hennes pengar insåg hon att den här Sprawlbourbonen var dyrt dricka. Men den gjorde sitt jobb, tog bort den dåliga känslan, så hon drack upp resten och började på ölet.

Lanette gillade barer men hon drack aldrig, bara Coke eller något sånt. Mona skulle alltid minnas en dag då hon hade tagit två kristaller samtidigt, något som Lanette kallade en dubbelsten, och hon hade hört en röst i skallen säga, helt klart, som om det var någon i samma rum: Det går så fort att det står still. Och Lanette, som hade löst upp ett tändstickshuvud svart Memphis i en kopp kinesiskt te ungefär en timme tidigare, tog en halv kristall själv och sedan hade de gått ut och gått, bara dragit fram på de regniga gatorna tillsammans i något som Mona upplevde som perfekt harmoni, där man inte behövde snacka. Och den där rösten hade haft rätt, det var inget skrammel i den här trippen, inget spänt skallrande av tänder, bara känslan av att något, kanske Mona själv, expanderade ut från ett stillastående centrum. Och de hade hittat en park med platta gräsmattor översköljda av silverpölar där de gått runt överallt på gångarna, och Mona hade ett namn på det minnet: Silverstigarna.

Och kort efter det var Lanette bara borta, ingen såg henne mer, och en del sa att hon hade åkt till Kalifornien, en del sa Japan och en del sa att hon hade tagit en överdos och blivit utslängd genom ett fönster, det som Eddy kallade en torrdykning, men det var inte sådant Mona ville tänka på så hon satte sig rakt upp och såg sig omkring och visst, det här var ett bra ställe, litet nog för att folk skulle vara liksom hopträngda, men det var okej ibland. Gästerna tillhörde det som Eddy kallade kultursvängen, folk som hade en del pengar och klädde sig som om de inte hade det, utom att kläderna satt bra och man visste att de hade köpt dem nya.

Det stod en TV bakom baren, uppe över flaskorna, och nu såg hon Angie där, som såg rakt in i kameran och sa något, men de hade ljudet så lågt att man inte kunde höra över sorlet. Sedan kom det en bild tagen uppifrån luften, ner på husen som låg precis vid kanten av stranden, och sedan var Angie tillbaka, skrattande och kastande med håret och leende det där halvsorgsna leendet mot kameran.

'Du', sa hon till bartendern, 'där är Angie.'

'Vem?'

'Angie', sa Mona och pekade på skärmen.

'Just det', sa han, 'hon går på nån artificiell skit och bestämmer sig för att sluta med det, så hon drar till Sydamerika eller nånstans och pröjsar ett par meloner för att de ska fixa till henne.'

'Hon kan inte gå på tjack.'

Bartendern såg på henne. 'Vad det nu var.'

'Men varför skulle hon börja ta nåt? Jag menar, hon är ju Angie, eller hur?'

'Landets seder.'

'Men se på henne', invände hon, 'hon ser så bra ut…' Men Angie var borta, ersatt av en svart tennisspelare.

'Tror du det där var hon? Det där var ett prathuve.'

'Huve?'

'Som en docka', sa en röst bakom henne, och hon svängde runt långt nog för att se en kalufs av sandfärgat hår och ett avspänt vitt leende. 'En marionett', sa han och höll upp handen och rörde på tummen och fingrarna, 'hajar du?'

Hon kände bartendern ge henne växeln och röra sig bort längs bardisken. Det vita leendet blev bredare. 'Så hon behöver inte göra allt det där själv, va?'

Hon log tillbaka. Söt kille, smarta grå ögon och en hemlig gloria som blinkade just den signal hon ville se. Inget kostymjobb. Lite benig, det kände hon för i kväll, och det avspända glada uttrycket kring munnen som kontrasterade egendomligt med de smarta ögonen.

'Michael.'

'Va?'

'Mitt namn. Michael.'

'Åh. Mona. Jag heter Mona.'

'Varifrån är du, Mona?'

'Florida.'

Skulle inte Lanette ha sagt till henne att ta för sig?

Eddy avskydde kulturgänget – de köpte inte det han sålde. Han skulle ha avskytt Michael ännu mer, för Michael hade ett jobb och ett loft i ett andelshus. Eller han sa i alla fall att det var ett loft, men när de kom dit var det mindre än vad Angie tyckte att ett loft borde vara. Byggnaden var gammal, en fabrik eller något. En del av väggarna bestod av sandblästrat tegel och taken var av plank och bjälkar. Men alltihop hade styckats upp i små lägenheter som Michaels, ett rum inte mycket större än det på hotellet, med ett sovutrymme åt ena hållet och ett kök och ett badrum åt det andra. Men det låg på översta våningen, så det mesta av taket bestod av takfönster – det var kanske det som gjorde det till ett loft. En stor röd duk av papper var uppspänd under takfönstret, upphängd med krokar och taljor som en stor drake. Lägenheten var lite stökig men alla grejerna som stod kringspridda var nya: några spretiga vita stålrörsstolar lindade med genomskinlig plast att sitta på, en ställning med underhållningsmoduler, en arbetsstation och en silverfärgad skinnsoffa.

De började på soffan men hon gillade inte att hennes hud klibbade fast vid skinnklädseln, så de flyttade över till sängen borta i alkoven.

Det var då hon såg inspelningsgrejerna, stimprylar, på vita hyllor på väggen. Men tjacket hade sparkat i gång igen, och i vilket fall som helst, har man bestämt sig för att ta för sig så är det lika bra att göra det också. Han fick på henne upptagningsapparaten, ett svart gummihalsband med trodtoppade fingrar som tryckte mot hennes skalle. Trådlöst – det var dyrt, det visste hon.

Medan han satte på sig sitt eget set och kollade apparaturen på väggarna pratade han om sitt jobb, att han arbetade på en firma i Memphis som hittade på namn åt företag. Just nu försökte han hitta på ett åt ett företag som hette Cathode Cathay. De behöver det verkligen, sa han och skrattade, men det var inte lätt. För det fanns så många företag redan att de bra namnen var upptagna. Han hade en dator som kunde namnen på alla företagen, och en annan som hittade på ord som man kunde använda till namn, och en till som kollade om de påhittade namnen betydde 'kukhuve' eller något liknande på kinesiska eller svenska. Men företaget han jobbade på sålde inte bara namn, de sålde något han kallade image också, så han var tvungen att jobba ihop med en massa andra människor för att se till att namnet han kom fram till passade med resten av paketet.

Sedan låg han med henne och det var inte så värst lyckat, som om det roliga var borta och hon lika gärna hade kunnat vara med en torsk. Hon bara låg där och tänkte att han bandade alltihop så att han kunde spela upp det igen när han ville, och hur många andra hade han inspelade egentligen?

Så hon låg bredvid honom efteråt och lyssnade på hans andhämtning, tills tjacket började rita snäva små cirklar på insidan av hennes skallben och vevade fram samma sekvens av osammanhängande bilder om och om igen: plastkassen hon hade haft sina saker i nere i Florida, med ståltrådsförslutningen som höll krypen ute – gubben som satt vid spånplattebordet och skalade potatis med en köttkniv som var nedsliten till en stump ungefär så lång som hennes tumme – ett krillställe i Cleveland som var format som en räka eller något, med skalet på den krökta bakväggen tillbockat av plåt och genomskinlig plast som målats rosa och orange – predikanten hon hade sett när hon var ute för att köpa sina nya kläder, han och hans bleka suddiga Jesus. Varje gång predikanten kom fram skulle han just säga något, men han gjorde det aldrig. Hon visste att det inte skulle ta slut förrän hon steg upp och tänkte på något annat. Hon kravlade ur sängen och stod där och såg på Michael i det grå gryningsljuset från takfönstret. Hänryckningen. Hänryckningen kommer.

Så hon gick ut i rummet och drog på sig sin klänning eftersom hon frös. Hon satte sig på silversoffan. Det röda solskyddet färgade takfönstrets grå ljus rosa när det blev ljusare utanför. Hon undrade vad ett sånt här ställe kostade.

Nu när hon inte kunde se honom hade hon svårt att komma ihåg hur han såg ut. Tja, tänkte hon, han kommer i alla fall inte att ha några problem att komma ihåg mig, men att tänka det fick henne att känna sig slagen eller sårad eller utnyttjad och hon önskade att hon hade stannat på hotellet och kört Angie på stim.

Det grårosa ljuset höll på att fylla rummet, samlades i pölar, koagulerade i hörnen. Något i det påminde henne om Lanette och historierna om att hon hade tagit en överdos. Ibland tog folk överdoser hemma hos andra, och det lättaste var att bara kasta ut dem genom fönstret så att snuten inte kunde veta varifrån de kom.

Men hon ville inte tänka på det, så hon gick ut i köket och tittade igenom kylen och skåpen. Det fanns en påse kaffebönor i frysfacket, men man blev skakig av kaffe när man gick på tjack. Där fanns en massa små folieförpackningar med japanska etiketter, frystorkade grejer. Hon hittade ett paket med tepåsar och rev av kapsylen på en av vattenflaskorna i kylen. Hon hällde en del av vattnet i en kastrull och mixtrade med spisen tills hon fick den att bli varm. Plattorna var vita ringar tryckta på den svarta bänkskivan. Man satte kastrullen mitt i cirkeln och rörde vid en röd prick bredvid. När vattnet var hett slängde hon i en av tepåsarna och lyfte bort kastrullen från plattan.

Hon böjde sig fram över kastrullen och andades in den örtdoftande ångan.

Hon glömde aldrig hur Eddy såg ut, när han inte fanns i närheten. Han var kanske inte mycket att ha, men vad han än var så fanns han där. Man måste ha åtminstone ett ansikte som inte ändrar sig. Men att tänka på Eddy nu var kanske inte heller någon god idé. Ganska snart nu skulle hon krascha, och innan dess skulle hon vara tvungen att komma på ett sätt att ta sig tillbaka till hotellet, och plötsligt kändes det som om allting var alltför komplicerat, för mycket som måste göras, för mycket att räkna ut, och det var det som var kraschen, när man var tvungen att börja oroa sig för hur man skulle få ordning på det vanliga livet igen.

Hon trodde i alla fall inte att Prior skulle låta Eddy slå henne, för det han var ute efter hade något att göra med hennes utseende. Hon vände sig om för att hämta en kopp.

Prior var där, klädd i svart rock. Hon hörde sin strupe utstöta ett lustigt litet ljud alldeles av sig själv.

Hon hade sett saker förr när hon hade kraschat från tjack – om man stirrade på dem skarpt nog så försvann de. Hon försökte med Prior men det fungerade inte.

Han bara stod där, med något slags plastpistol i handen. Han siktade inte på henne, bara höll den i handen. Han hade på sig likadana handskar som Gerald hade haft vid undersökningen. Han såg inte arg ut, men för en gångs skulle log han inte. Och under lång tid sa han ingenting alls, och inte Mona heller.

'Vilka är här?' Som man frågar på en fest.

'Michael.'

'Var?'

Hon pekade mot sovavdelningen.

'Ta på dig skorna.'

Hon gick förbi honom, ut ur köket, och böjde sig automatiskt för att fiska upp sina underkläder från mattan. Hennes skor var vid soffan.

Han följde efter och såg på när hon tog på sig skorna. Han hade fortfarande pistolen i handen. Med den andra handen tog han Michaels skinnjacka från soffryggen och slängde den till henne. 'Ta på dig den här', sa han. Det gjorde hon, och körde ner sina underkläder i en av fickorna.

Han tog upp den trasiga vita regnkappan, kramade ihop den till en boll och stoppade den i sin rockficka.

Michael snarkade. Kanske skulle han vakna snart och spela upp alltihop igen. Med den utrustningen han hade behövde han egentligen ingen där.

I korridoren såg hon hur Prior låste dörren igen med en grå liten låda. Pistolen var borta, men hon hade inte sett honom stoppa undan den. Lådan hade en bit röd sladd som stack ut, med något som såg ut som en vanlig magnetnyckel i änden.

Ute på gatan var det kallt. Han förde henne nedför kvarteret och öppnade dörren till en liten vit trehjuling. Hon klev in. Han satte sig på förarsidan och drog av sig handskarna. Han startade bilen. Hon såg ett drivande moln reflekteras i den kopparblänkande väggen på en kontorsskrapa.

'Han kommer att tro att jag snodde den', sa hon och såg ner på jackan.

Sedan producerade tjacket en sista bild, en splittrad kaskad av neuroner över hennes synapser: Cleveland i regn och den härliga känslan hon hade en gång när hon var ute och gick.

Silver.

KAPITEL SEXTON

Åder genom graniten

JAG är din ideala publik, Hans sa hon när inspelningen spelades upp för andra gången. Hur skulle du kunna få en mer uppmärksam åskådare? Och du fångade verkligen henne, Hans: jag vet, för jag drömmer hennes minnen. Jag ser hur nära du kom.

Ja, du fångade dem. Resan ut, byggandet av väggar, den långa spiralen inåt. De gick in för väggar, eller hur? Blodets labyrint, familjens. Labyrinten hängde över avgrunden och sa: Vi är det som finns här, det som är utanför är annat, här ska vi alltid dväljas. Och mörkret fanns där från början… Du såg det upprepade gånger i Marie-Frances ögon, naglade fast det i en långsam zoomning mot kraniets skuggade cirklar. Redan tidigt slutade hon tillåta att hennes bild spelades in. Du arbetade med vad du hade. Du jämnade till hennes bild, roterade henne genom plan av ljus, plan av skugga, genererade modeller, ritade upp hennes kranium i nät av neon. Du använde specialprogram för att åldra hennes bilder efter statistiska modeller, animeringssystem för att få din mogna Marie-France att röra sig. Du reducerade hennes bild till ett enormt men ändligt antal punkter och rörde om dem, lät nya former framträda, valde dem som verkade tala till dig… Och sedan gick du vidare till de andra, till Ashpool och dottern vars ansikte inramar ditt arbete, dess första och sista bild.

Andra gången hon såg programmet klarnade deras historia för henne, så att hon kunde placera in Beckers skärvor längs en tidslinje som började med giftermålet mellan Tessier och Ashpool, en förening som på den tiden huvudsakligen kommenterades i affärsvärldens media. Båda var arvtagare till tämligen omfattande imperier, Tessier till en familjeförmögenhet baserad på nio grundläggande patent inom tillämpad biokemi och Ashpool till den stora Melbournebaserade teknikfirman som bar hans fars namn. För journalisterna var det äktenskap som fusion, fast den koncern som blev resultatet av de flesta uppfattades som oformlig, ett monster med två våldsamt olika huvuden.

Men det var möjligt att i fotografierna av Ashpool från den här tiden se ledan försvinna, och i dess plats en total målmedvetenhet. Effekten var inte smickrande – snarare skrämmande: det hårda, vackra ansiktet blev ännu hårdare, skoningslöst i sitt bestämda uppsåt.

Inom ett år efter sitt giftermål med Marie-France Tessier hade Ashpool gjort sig av med 90 procent av sitt företags tillgångar och återinvesterat dem i rymdföretag och rymdfärjor, och frukten av den fysiska föreningen, två barn, bror och syster, föddes av surrogatmödrar i deras mors villa i Biarritz.

Tessier-Ashpool steg upp i den yttre rymdens arkipelag och fann den ekliptiska storcirkeln sparsamt markerad av militärbaser och kartellernas första automatiska fabriker. Och där började de bygga. Deras sammanlagda förmögenhet kunde i början knappt ha mätt sig med Ono-Sendais utlägg för en enda tillverkningsmodul i det multinationella företagets halvledarprogram i rymden, men Marie-France visade prov på en oväntad entreprenörsbegåvning och etablerade ett mycket lönsamt dataparadis som betjänade mindre respektabla sektorer av den internationella bankvärlden. Detta i sin tur ledde till kontakter med bankerna själva, och med deras klienter. Ashpool tog upp stora lån och väggen av månbetong som skulle bli Freeside växte, kröktes och inneslöt sina skapare.

När kriget kom fanns Tessier-Ashpool bakom den där väggen. De såg Bonn flamma upp och dö, och Belgrad. Byggandet av spolen fortsatte med endast smärre avbrott under de där tre veckorna. Senare, under det förlamade och kaotiska decennium som följde, skulle det tidvis bli svårare.

Barnen, Jean och Jane, fanns hos dem nu, och villan i Biarritz hade sålts för att finansiera en anläggning för lågtemperaturlagring i deras hem, Villa Straylight. De första 'invånarna' i valvet var tio par klonade embryon, 2Jean och 2Jane, 3Jean och 3Jane… Det fanns massor av lagar som förbjöd eller reglerade artificiell reproduktion av en individs genetiska material, men det fanns också massor av oklarheter angående jurisdiktionen…

Hon stoppade uppspelningen och bad huset gå tillbaka till den föregående sekvensen. Fotografier av en annan lågtemperaturanläggning byggd av den schweiziska firma som tillverkat Tessier-Ashpoolvalvet. Beckers antagande att de liknade varandra hade varit korrekt, visste hon: dessa runda luckor av svart glas kantade med krom var centrala bilder i den andras minne, potenta och totemistiska.

Bilderna rullade framåt igen, till byggandet i tyngdlöst tillstånd av strukturer på spolens insida, installationen av ett Lado-Achesonsystem för solenergi, etablerandet av atmosfär och rationell gravitation… Becker hade stått inför ett överflöd, timmar av glassig dokumentation. Hans svar var en brutal, hackig montageteknik som skar bort den ytligt lyriska förtjusningen i det ursprungliga materialet, isolerade de spända, utmattade ansiktena hos enskilda arbetare mitt i ett bikupeliknande myller av maskiner. Freeside grönskade och blomstrade i ett snabbspolningsflimmer av inspelade gryningar och syntetiska solnedgångar; ett frodigt, stängt land, utsmyckat med turkosa pooler. Tessier och Ashpool kom ut till invigningsceremonierna, ut ur Straylight, deras undangömda område vid spolens spets, utstuderat ointresserade när de överblickade landet de hade byggt. Här saktade Becker tempot och började åter sin envetna analys. Detta skulle bli sista gången Marie-France visade sig för en kamera. Becker utforskade ytorna i hennes ansikte i en plågad, utdragen fuga där rörelserna hos bilderna utgjorde en utsökt kontrapunkt till de slingor av feedback som svängde och piskade genom de varierande brusnivåerna i soundtracket.

Angie bad om en paus igen, steg upp från sängen, gick till fönstret. Hon kände sig upprymd, en oväntad känsla av styrka och inre harmoni. Hon hade känt sig så här sju år tidigare, i New Jersey, när hon fick höra att andra kände till dem som kom till henne i drömmarna och kallade dem loa, Gudomliga Ryttare, nämnde dem vid namn och kallade på dem och bad dem om favörer.

Men det hade fortfarande varit förvirrat. Bobby hade hävdat att den Linglessou som red Beauvoir och den Linglessou som fanns i matrisen var olika varelser, om den förstnämnda över huvud taget var en varelse. 'De har hållit på med det där i tiotusen år', brukade han säga, 'dansat och blivit galna, men de här grejerna har bara funnits i cyberspace i en sju, åtta år.' Bobby trodde på de gamla cowboyerna, de han bjöd på drinkar på Den Gode Förloraren så fort Angies karriär förde honom till Sprawl, som vidhöll att loa hade kommit nyligen. De gamla cowboyerna såg tillbaka på en tid när kalla nerver och talang var de enda avgörande faktorerna i en tangentbordsartists karriär, fast Beauvoir skulle ha hävdat att det inte krävdes mindre för att handskas med loa.

'Men de kommer till mig', hade hon invänt. 'Jag behöver inget däck.'

'Det är det där du har i skallen. Det din pappa gjorde…'

Bobby hade berättat för henne om en allmän uppfattning bland de gamla cowboyerna att det hade varit en viss dag när allt hade förändrats, men det rådde oenighet om hur och när.

När Det Förändrades, kallade de det, och Bobby hade tagit med en förklädd Angie till Förloraren för att lyssna på dem, följd av oroliga män från Nätets säkerhetsavdelning som inte tilläts komma in. Att säkerhetsmännen stängts ute hade imponerat mer på henne än pratet den gången. Den Gode Förloraren hade varit en cowboybar sedan det krig som hade sett den nya teknologin födas, och i Sprawl fanns inte någon mer exklusivt kriminell miljö – fast vid tiden för Angies besök ingick det i exklusiviteten att alla stamkunderna var pensionerade. De heta killarna fixade inte jobb längre på Förloraren, men en del av dem kom dit för att lyssna.

Nu, i sovrummet i huset i Malibu, mindes Angie hur de pratade, deras historier om När Det Förändrades, medveten om att något inom henne försökte jämka ihop dessa minnen, dessa historier, med hennes egen historia och Tessier-Ashpools.

3Jane var malmådern, Tessier-Ashpool berget. Hennes födelsedag var officiellt registrerad som samma som hennes nitton klonsyskons. Beckers 'utfrågning' blev ännu intensivare när 3Jane växte fram i ännu en surrogatlivmoder och förlossades med kejsarsnitt på Straylights klinik. Kritikerna var ense: 3Jane var Beckers utlösare. Med 3Janes födelse skiftade dokumentärens fokus en aning och visade upp en ny intensitet, en förhöjd besatthet – en känsla, hade mer än en kritiker sagt, av synd.

3Jane blev filmens fokus, en åder av perverst guld genom familjens granit. Nej, tänkte Angie, silver, blek och mångalen. Vid undersökningen av en kinesisk turists foto av 3Jane och två systrar bredvid poolen på ett hotell i Freeside återvänder Becker upprepade gånger till 3Janes ögon, håligheten vid hennes nyckelben, bräckligheten i hennes handleder. Fysiskt är systrarna identiska, men det är något som uppfyller 3Jane, och Beckers spaning efter detta som uppfyller henne blir arbetets drivande kraft.

Freeside blomstrar när arkipelagen växer. Som bankcentral, bordell, dataparadis och neutralt territorium för rivaliserande koncerner kommer spolen att spela en alltmer komplex roll i den höga omloppsbanans historia, medan Tessier-Ashpool SA drar sig tillbaka bakom ännu en vägg, denna gång konstruerad av dotterbolag. Marie-Frances namn dyker upp ett kort tag i samband med en patenträttegång i Genève som gällde vissa framsteg inom artificiell intelligens, och Tessier-Ashpools massiva satsningar på forskning inom detta område avslöjas för första gången. Än en gång demonstrerar familjen sin egendomliga förmåga att glida ur sikte och gick in i ytterligare en period av obemärkthet, en som tog slut med Marie-Frances död.

Det uppstod rykten om mord, men varje försök till efterforskningar stupade på familjens förmögenhet och isolering och på den ovanliga omfattningen av och komplexiteten i deras politiska och finansiella kontakter.

Angie, som såg Becker för andra gången, kände till identiteten hos Marie-France Tessiers mördare.

I gryningen kokade hon kaffe i det oupplysta köket och satt och tittade på bränningens bleka linje.

'Continuity.'

'Hej, Angie.'

'Vet du hur man får tag på Hans Becker?'

'Jag har numret till hans agent i Paris.'

'Har han gjort något efter Antarctica?'

'Inte vad jag vet.'

'Och hur lång tid är det?'

'Fem år.'

'Tack.'

'Ingen orsak, Angie.'

'Adjö.'

'Adjö, Angie.'

Hade Becker antagit att 3Jane var ansvarig för Ashpools slutliga död? Han verkade antyda det, på ett dunkelt sätt.

'Continuity.'

'Hej, Angie.'

'Tangentbordsjockeyernas folklore, Continuity. Vad vet du om den?' Och vad kommer Swift att tro om allt det här? undrade hon.

'Vad är det du skulle vilja veta, Angie?'

'›När Det Förändrades‹…'

'Man möter vanligen mytformen i en av två varianter. Den ena varianten antar att cyberspace-matrisen är befolkad, eller kanske besökt, av varelser vars karakteristika motsvarar den primära mytformen hos ›dolda varelser‹. Den andra innebär antaganden om allvetande, allsmäktighet och ofattbarhet hos själva matrisen.'

'Att matrisen är Gud?'

'På sätt och vis, fast i mytformens terminologi vore det mer exakt att säga att matrisen har en Gud, eftersom denna varelses allvetande och allsmäktighet antas vara begränsade till matrisen.'

'Om den har gränser så är den inte allsmäktig.'

'Exakt. Lägg märke till att mytformen inte tillskriver den odödlighet, vilket normalt vore fallet i ett trossystem som postulerar en Gud, åtminstone i din kultur. Cyberspace existerar, i den mån den kan sägas existera, tack vare människans handlingar.'

'Som du.'

Hon gick in i vardagsrummet, där Ludvig XVI -stolarna var som skelett i det grå ljuset, de snidade karmarna som förgyllda ben.

'Om det fanns en sådan varelse', sa hon, 'så skulle du vara en del av den, eller hur?'

'Ja.'

'Skulle du veta om det?'

'Inte nödvändigtvis.'

'Vet du om du är det?'

'Nej.'

'Utesluter du möjligheten?'

'Nej.'

'Tycker du att detta är ett konstigt samtal, Continuity?' Hennes kinder var våta av tårar fast hon inte hade känt dem komma.

'Nej.'

'Hur passar historierna om…' hon tvekade och hade nästan sagt loa, 'om de här sakerna i matrisen, hur passar de med den här idén om en Gud?'

'Inte alls. Båda är varianter på ›När det Förändrades‹. Båda är av mycket sent ursprung.'

'Hur sent?'

'Ungefär femton år.'

KAPITEL SJUTTON

Jump city

HON vaknade med Sallys svala handflata pressad mot munnen. Den andra tecknade att hon skulle vara tyst.

De små lamporna var tända, de som var infällda i den guldfläckiga spegelns ram. En av hennes väskor låg öppen på den stora sängen med en prydlig liten hög kläder bredvid.

Sally förde pekfingret mot sina slutna läppar och pekade sedan mot väskan och kläderna.

Kumiko ålade fram ur täcket och drog på sig en tröja mot kylan. Hon såg på Sally igen och funderade på att säga något; vad detta än var så skulle ett ord kunna få Petal att komma. Hon var klädd som när Kumiko såg henne förra gången, i sin fårskinnsjacka och med den skotskrutiga scarfen knuten under hakan. Hon upprepade gesten: packa.

Kumiko klädde snabbt på sig och började sedan lägga kläderna i väskan. Sally rörde sig rastlöst och tyst runt i rummet, öppnade lådor, stängde dem. Hon hittade Kumikos pass, en svart plastskiva med en gyllene krysantemum i relief, och hängde det om halsen på Kumiko i dess svarta nylonband. Hon försvann in i den fanérklädda skrubben och kom tillbaka med mockaväskan som innehöll Kumikos toalettsaker.

När Kumiko höll på att stänga resväskan började guld- och elfenbenstelefonen ringa.

Sally struntade i den, tog resväskan från sängen, öppnade dörren, tog Kumikos hand och drog ut henne i den mörka korridoren. Hon släppte hennes hand och stängde dörren bakom dem så att telefonen inte längre hördes och det blev alldeles mörkt runt dem. Kumiko lät sig föras till hissen – hon kände igen den på lukten av olja och möbelpolish och på skramlet från metallgrinden.

Sedan var de på väg ner.

Petal väntade på dem i den skarpt upplysta vita hallen, insvept i en enorm, blekt flanellmorgonrock. Han hade på sig sina slitna tofflor – benen nedanför morgonrocken var mycket vita. Han höll en pistol i händerna, en tjock liten sak, mattsvart. 'Vad fan', sa han tyst när han fick syn på dem. 'Vad ska det här betyda?'

'Hon kommer med mig', sa Sally.

'Det', sa Petal, 'är absolut omöjligt.'

'Kumi', sa Sally och förde henne ut ur hissen med handen på hennes rygg, 'det står en bil och väntar.'

'Du kan inte göra så här', sa Petal, men Kumiko uppfattade hans förvirring, hans osäkerhet.

'Skjut mig då för fan, Petal.'

Petal sänkte pistolen. 'Det blir Swain som skjuter mig för fan, om du får som du vill.'

'Om han hade varit här skulle han ha suttit i samma klister, eller hur?'

'Var nu hygglig', sa Petal, 'och gör det inte.'

'Hon kommer att klara sig fint. Oroa er inte. Öppna dörren.'

'Sally', sa Kumiko, 'vart ska vi åka?'

'Sprawl.'

Och vaknade igen, hopkrupen under Sallys fårskinnsjacka, till överljudsflygningens milda vibrationer. Hon mindes den enorma låga bilen som hade väntat på gatan, strålkastarljuset som svepte fram från fasaderna på Swains hus när hon och Sally nådde trottoaren, Ticks svettiga ansikte som skymtade genom en av bilens rutor, Sally som ryckte upp en dörr och knuffade in henne, Tick som svor tyst och oavbrutet när bilen accelererade, skriket från hjulen när han svängde för tvärt in på Kensington Park Road, Sally som sa till honom att sakta ner och låta bilen köra.

Och där, i bilen, hade hon kommit ihåg att hon hade lagt tillbaka Maas-Neotekapparaten på gömstället bakom marmorbysten – Colin kvarlämnad med sin kopparstickshållning och sina kavajarmbågar lika slitna som Petals tofflor – kvar som det han var, ett spöke.

'Fyrtio minuter', sa Sally nu, från sätet bredvid henne. 'Bra att du fick sova lite. De kommer snart med frukost. Kommer du ihåg namnet på ditt pass? Bra. Fråga mig nu ingenting förrän jag har fått lite kaffe, okej?'

Kumiko kände till Sprawl från tusentals stimprogram. En fascination för den enorma stadsbildningen var ett vanligt inslag i den japanska populärkulturen.

Hon hade haft få förutfattade meningar om England när hon kom dit: vaga bilder av en del kända byggnader, oskarpa intryck av ett samhälle som hennes eget verkade se som lustigt och stagnerat. (I hennes mors historier upptäckte prinsessballerinan att engelsmännen, fast de uppskattade henne, inte hade råd att betala henne för att dansa.) London hade hittills varit motsatsen till hennes förväntningar, med sin energi, sin uppenbara rikedom och det Ginzaliknande myllret på de stora affärsgatorna.

Hon hade många illusioner om Sprawl, av vilka de flesta krossades inom ett par timmar efter ankomsten.

Men när hon väntade bredvid Sally i en kö med andra resenärer, i en jättelik ödslig tullbyggnad vars takpelare försvann upp i ett mörker som avbröts här och där av svaga lampor – lampor runt vilka det, trots att det var vinter, svärmade moln av insekter, som om byggnaden hade sitt eget lokala klimat – då var detta det stim-Sprawl hon hade föreställt sig, den sensuella elektriska bakgrunden till Angela Mitchells och Robin Laniers snabba liv.

Genom tullkontrollen, vilken trots det oändliga väntandet i kön bara bestod av att dra passet längs en flottig metallspringa, och ut i den hektiska röran på en betongtrottoar där förarlösa bagagekärror långsamt plöjde fram genom en folkmassa som kämpade för att få tag i marktransport. Någon tog hennes väska. Böjde sig ner och tog hennes väska med en otvungenhet och säkerhet som antydde att det var meningen att han skulle ta den, att han var en funktionär som utförde en normal uppgift, som de unga kvinnorna som bugar och hälsar välkommen vid dörrarna till stora varuhus i Tokyo. Men Sally sparkade honom. Sparkade honom i knävecket samtidigt som hon mjukt snurrade runt, som de thaiboxande flickorna i Swains biljardrum, och snodde åt sig väskan innan hans bakhuvud och den smutsiga betongen möttes med ett hörbart krasande.

Sedan drog Sally i henne, folkmassan hade slutit sig kring den liggande figuren, och det plötsliga, nonchalanta våldet kunde ha varit en dröm, utom att Sally log för första gången sedan de hade lämnat London.

Fullständigt förvirrad såg Kumiko hur Sally studerade de tillgängliga fordonen, snabbt mutade en uniformerad vakt, skrämde bort tre andra som erbjöd transport och lirkade in Kumiko i en bucklig, kantig svävare målad i diagonala band av gult och svart. Passagerarutrymmet var kalt och såg förvånansvärt obekvämt ut. Föraren, om det fanns någon, var osynlig bakom en fullklottrad mellanvägg av armerad plast. Objektivet på en videokamera stack ut där mellanväggen mötte taket, och någon hade ritat en grov figur där, en manskropp med kameran som fallos. När Sally klev in och slog igen dörren bakom sig knastrade en högtalare fram en fråga på något som Kumiko antog var en dialekt av engelska.

'Manhattan', sa Sally. Hon tog en bunt papperspengar ur jackan och viftade med den framför kameran.

Högtalaren lät höra ytterligare några frågande ljud.

'Midtown. Jag säger vart när vi kommer dit.'

Taxins kjolar fylldes med luft, ljuset i passagerarutrymmet släcktes och de var på väg.

KAPITEL ARTON

Fängelsetid

HAN var i Gentrys loft. Han såg på när Cherry utförde sina sköterskekonster på Gentry. Cherry såg bort på honom från där hon satt på kanten av Gentrys säng. 'Hur mår du, Slick?'

'Okej… Jag mår okej.'

'Minns du att jag frågat dig förut?'

Han såg ner i ansiktet på den man som Kid Afrika kallade The Count. Cherry fixade med något på bårens överbyggnad, en påse med en havregrynsfärgad vätska.

'Hur känns det, Slick?'

'Känns okej.'

'Du mår inte okej. Du måste…'

Han satt på golvet i Gentrys loft. Hans ansikte var fuktigt. Cherry knäböjde bredvid honom, nära, med händerna på hans axlar.

'Du har suttit inne, va?'

Han nickade.

'Kemisk anstalt?'

'Ja…'

'Fick du Korsakovs?'

Han…

'Episoder?' frågade Cherry honom. Han satt på golvet i Gentrys loft. Var var Gentry? 'Får du episoder på det här viset? Så att kortminnet försvinner?'

Hur kunde hon veta? Var var Gentry?

'Vad är det som utlöser det?'

'Vad är det som utlöser syndromet, Slick? Vad är det som kastar tillbaka dig i fängelsetid?' Han satt på golvet i Gentrys loft och Cherry satt praktiskt taget på honom.

'Stress', sa han och undrade hur hon kunde känna till det där. 'Var är Gentry?'

'Jag har stoppat honom i säng.'

'Varför det?'

'Han kollapsade. När han såg den där grejen…'

'Vadå för grej?'

Cherry pressade en rosa disk mot hans handled. 'Kraftig nerlugnare', sa hon. 'Det kanske kan få dig loss…'

'Loss ur vad?'

Hon suckade.

Han vaknade i sängen hos Cherry Chesterfield. Han hade alla sina kläder på sig, allt utom jackan och stövlarna. Spetsen på hans erigerade kuk satt inträngd under spännet på livremmen och pressade mot det varma jeanstyget över Cherrys ända.

'Inbilla dig ingenting.'

Vinterljus genom det lappade fönstret och vit andedräkt när han talade. 'Vad har hänt?' Varför var det så kallt i rummet? Han mindes Gentrys vrål när grejen kastade sig mot honom…

Han satte sig rakt upp, snabbt.

'Lugn', sa hon och vände sig om. 'Lägg dig ner. Vi vet inte vad det är som sätter i gång dig…'

'Vad menar du?'

'Lägg dig ner. Under täcket. Vill du frysa ihjäl?'

Han gjorde som hon sa. Hon vände sig om mot honom. 'Du har suttit inne, eller hur? På kemisk anstalt.'

'Ja… Hur kunde du veta det?'

'Du berättade det för mig. I går kväll. Du sa att stress kunde utlösa ett återfall. Så det var det som hände. Den där grejen anföll din kompis, du kastade dig på strömbrytaren och stängde av bordet. Han ramlade omkull och skar sig i huvudet. Jag höll på att ta hand om det när jag märkte att du var konstig. Räknade ut att du bara hade sammanhängande minne fem minuter i stöten. Händer ibland med såna som fått en chock, eller hjärnskakning…'

'Var är han? Gentry.'

'Han ligger i sängen uppe hos sig, fullklistrad med nerlugnare. Med den form han var i tänkte jag att han skulle må bra av ungefär ett dygns sömn. I vilket fall som helst så slipper vi bekymmer med honom ett tag.'

Slick blundade och såg den grå grejen igen, den som hade anfallit Gentry. Formad som en människa, ungefär, eller en apa. Inte alls lik de invecklade former som Gentrys utrustning genererade i jakten på Formen.

'Jag tror strömmen är av', sa Cherry. 'Ljuset slocknade här inne för ungefär sex timmar sen.'

Han öppnade ögonen. Kylan. Gentry hade inte kört sina turer på tangentbordet. Han stönade.

Han lät Cherry stanna och koka kaffe på butanköket och gick för att leta efter Little Bird. Han hittade honom genom att följa röklukten. Little Bird hade tänt en eld i en plåtbehållare och lagt sig att sova hoprullad runt den som en hund. 'Hallå', sa Slick och petade på pojken med stöveln, 'upp med dig. Vi har problem.'

'Den jävla strömmen har gått', mumlade han och satte sig upp i sin flottiga nylonsovsäck som hade exakt samma smutsfärg som Fabrikens golv.

'Jag har märkt det. Det är problem nummer ett. Nummer två är att vi behöver en lastbil eller en svävare eller nåt. Vi måste få bort den där killen härifrån. Det funkar inte med Gentry.'

'Men Gentry är den ende som kan fixa krämen.' Little Bird kom huttrande på fötter.

'Gentry sover. Vem har en lastbil?'

'Marvie och de', sa Little Bird och drabbades av en skrällande hosta.

'Ta Gentrys cykel. Ta med den tillbaka i lastbilen. Nu.'

Little Bird hämtade sig från hostanfallet. 'Va fan menar du?'

'Du vet hur man kör den, eller hur?'

'Jo, men Gentry, han kommer att…'

'Låt du mig oroa mig för det. Vet du var han har sin extranyckel?'

'Mm, ja', sa Little Bird försiktigt. 'Men', vågade han invända, 'vad händer om Marvie och de inte vill ge mig lastbilen?'

'Ge dem det här', sa Slick och drog upp fodralet med droger ur jackfickan. Cherry hade tagit det efter att hon hade bundit om Gentrys huvud. 'Och ge dem alltihop, fattar du? Jag kommer att kolla med dem senare.'

Cherrys beeper tutade när de drack kaffe i Slicks rum, hopkrupna sida vid sida på sängkanten. Han hade berättat så mycket han visste om Korsakovs för henne, för hon hade frågat. Han hade aldrig någonsin berättat om det för någon, och det var lustigt så lite han visste egentligen. Han berättade för henne om tidigare återfall, och försökte sedan förklara hur systemet fungerade i fängelset. Tricket var att man hade kvar sitt långtidsminne fram till den punkt då de satte in behandlingen. På det sättet kunde de träna en att göra vissa saker innan behandlingen sattes in, och dem glömde man inte bort. För det mesta gjorde man saker som en robot hade kunnat göra. De hade tränat honom till att montera pyttesmå kuggdrev. När han hade lärt sig att göra det på mindre än fem minuter räckte det.

'Och de gjorde inget annat?' frågade hon.

'Bara de där små kuggdreven.'

'Nej, jag menar som hjärnblockeringar.'

Han såg på henne. Munsåret på läppen var nästan läkt. 'Om de gör det, så talar de inte om det för en', sa han.

Sedan tutade beepern i en av hennes jackor.

'Något är galet', sa hon och reste sig snabbt.

De fann Gentry på knä bredvid båren med något svart i händerna. Cherry ryckte åt sig föremålet innan Gentry hann röra sig. Han stod kvar där han var och blinkade upp mot henne.

'Det krävs visst mycket för att hålla dig nere, grabben.' Hon gav Slick det svarta föremålet, en näthinnekamera.

'Vi måste få reda på vem han är', sa Gentry. Hans röst var tjock av alla de lugnande medel hon hade gett honom, men Slick kände att den otäcka galenskapen hade dragit sig tillbaka.

'För fan', sa hon, 'du vet ju inte ens om det här är samma ögon som han hade för ett år sen.'

Gentry rörde vid bandaget vid tinningen. 'Ni såg det också, eller hur?'

'Ja', sa Cherry, 'han stängde av den.'

'Det var chocken', sa Gentry. 'Jag hade inte föreställt mig… Det var ingen riktig fara. Jag var inte beredd…'

'Du var helt väck, för fan', sa Cherry.

Gentry reste sig på ostadiga ben.

'Han ska bort', sa Slick. 'Jag har skickat Bird för att låna en lastbil. Jag gillar verkligen inte den här skiten.'

Cherry stirrade på honom. 'Bort vart? Jag måste följa med honom. Det är mitt jobb.'

'Jag vet ett ställe', ljög Slick. 'Strömmen är av, Gentry.'

'Du ska inte flytta honom någonstans', sa Gentry.

'Jo, för fan.'

'Nej.' Gentry gungade lätt. 'Han stannar här. Kontakterna är på plats. Jag ska inte störa honom mer. Cherry kan stanna här.'

'Du kommer att ha en massa skit att förklara, Gentry', sa Slick.

'Till att börja med', sa Gentry och pekade på föremålet över The Counts huvud, 'så är det här ingen › LF ‹: det är en aleph.'

KAPITEL NITTON

Under kniven

HOTELLET igen, tjackkraschens dödsmarsch, Prior som förde in henne i lobbyn, japanska turister som redan var uppe och skockades runt guider med uttråkad min. Och en fot, en fot, en fot efter den andra, huvudet så tungt nu som om någon hade slagit hål i hjässan och hällt i ett kvarts kilo bly, och hennes tänder kändes som om de tillhörde någon annan – för stora. Hon föll ihop mot hissväggen när den extra gravitationen tryckte henne nedåt.

'Var är Eddy?'

'Eddy har åkt, Mona.'

Fick upp ögonen ordentligt och tittade på honom, såg att leendet var tillbaka på den jäveln. 'Va?'

'Eddy har blivit utköpt. Fått kompensation. Han är på väg till Macau med en rejäl kredit på fickan. Trevlig liten spelutflykt.'

'Fått kompensation?'

'För hans investering. I dig. För hans tid.'

'Hans tid?' Dörrarna gled upp mot en korridor med blå mattor.

Och något for genom henne, något kallt: Eddy avskydde att spela.

'Du jobbar åt oss nu, Mona. Vi vill inte att du ska ge dig ut på egen hand igen.'

Men ni ville det, tänkte hon, ni lät mig gå. Och ni visste var ni kunde hitta mig.

Eddy är borta…

Hon kunde inte minnas att hon hade somnat. Hon hade fortfarande på sig klänningen och hade Michaels jacka uppdragen över axlarna som en filt. Hon kunde se hörnet av byggnaden med bergssluttningen utan att vrida på huvudet, men mufflonfåret var inte där.

Stimprogrammen med Angie låg i förslutna plastförpackningar. Hon tog ett på måfå, slet upp plasten med tumnageln, stack in det och satte på sig troderna. Hon tänkte inte – hennes händer visste vad de skulle göra, som vänligt sinnade djur som inte skulle göra henne illa. En av dem rörde vid PLAY och hon gled in i Angies värld, ren som vilken drog som helst, en långsam saxofon och en glidande limousinresa genom någon europeisk stad, gatorna snurrade runt henne, runt den förarlösa bilen, breda avenyer, gryningsrena och nästan folktomma, känslan av päls mot skuldrorna, och hon rullade vidare, längs en rak väg som gick över platta fält, kantad av perfekta, identiska träd.

Och hon svängde, däck mot krattat grus, upp för en vindlande uppfartsväg genom ett parklandskap där daggen var som silver, här en gjutjärnshjort, där en fuktig vit marmortorso… Huset var enormt, gammalt, olikt alla hus hon hade sett tidigare, men bilen svängde förbi det och passerade sedan flera mindre byggnader för att till slut komma fram till kanten av ett jämnt, stort fält.

Hängglidare stod förtöjda där med sina genomlysta dukar hårt spända över ramar av polykarbon som såg bräckliga ut. De darrade lätt i morgonbrisen. Robin Lanier väntade bredvid dem, stilige avspände Robin i en grov svart stickad tröja, han som var partner till Angie i nästan alla hennes stimprogram.

Och hon lämnade bilen nu, gick till fältet och skrattade när hennes klackar sjönk ner i gräset. Och resten av vägen fram till Robin med skorna i handen, leende hans famn och hans doft, hans ögon.

En virvel, en redigerad dans som förkortade tiden det tog att borda glidaren på den silverfärgade induktionsskenan, och så kastades de mjukt i väg längs fältet, lyfte nu, girade för att fånga vinden, och så upp, upp, tills det stora huset bara var ett kantigt gruskorn i det gröna, det gröna som genomskars av den matta glansen av en slingrande flod…

…och Priors hand på STOP, doft av mat från vagnen bredvid sängen som fick det att knyta sig i magen på henne, den dova kväljande smärtan av tjackkrasch i alla leder. 'Ät', sa han. 'Vi åker snart.' Han tog metallkupan från en av tallrikarna. 'Clubsandwich', sa han, 'kaffe, wienerbröd. Ordinerat av läkaren. När du väl kommer till kliniken kommer du inte att äta på ett tag…'

'Kliniken?'

'Geralds ställe. I Baltimore.'

'Varför det?'

'Gerald är plastikkirurg. Vi ska göra en del jobb på dig. Allt kan ändras tillbaka efteråt om du vill, men vi tror att du kommer att bli nöjd med resultatet. Mycket nöjd.' Leendet. 'Är det någon som har talat om för dig hur lik du är Angie, Mona?'

Hon såg upp på honom utan att säga något. Lyckades sätta sig upp och dricka en halv kopp blaskigt svart kaffe. Hon kunde inte förmå sig att titta på sandwichen, men hon åt ett av wienerbröden. Det smakade papp.

Baltimore. Hon var inte säker på var det låg.

Och någonstans hängde en hängglidare för alltid över ett tamt grönt landskap, pälskänslan mot skuldran, och Angie måste fortfarande vara där, fortfarande skratta…

En timme senare, i lobbyn när Prior skrev under räkningen, såg hon Eddys svarta alligatorväskor åka förbi på en robotkörd bagagekärra, och det var då hon visste säkert att han var död.

Geralds mottagning hade en skylt med stora gammaldags bokstäver, på fjärde våningen i ett andelsbygge i något som Prior sa var Baltimore. Det var den sortens byggnad där de smäller upp en ställning av balkar och sedan kommer företag och tar med sig sina egna moduler, färdiga att koppla in. Som en husvagnscamping på höjden, och allt insnärjt av hopbuntade kablar, optiska ledningar, avlopps- och vattenrör. 'Vad står det?' frågade hon Prior.

'Gerald Chin, tandläkare.'

'Du sa att han var plastikkirurg.'

'Det är han.'

'Varför kan vi inte gå till en boutique som alla andra?'

Han svarade inte.

Hon kände inte särskilt mycket nu, och något inom henne visste att hon inte var så rädd som hon borde vara. Fast det kanske var okej, för om hon blev tillräckligt rädd kanske hon inte skulle kunna göra någonting, och hon ville definitivt komma ur hela affären, vad den nu gick ut på. Under resan hit hade hon upptäckt en klump i fickan på Michaels jacka. Det hade tagit henne tio minuter att räkna ut att det var en elpistol, en sådan som nervösa kostymer brukade ha. Den kändes som ett skruvmejselhandtag med ett par trubbiga metallhorn där själva mejseln skulle ha suttit. Den laddades förmodligen i en väggkontakt – hon bara hoppades att Michael hade sett till att den var laddad. Hon trodde att Prior inte visste om att den fanns där. De var lagliga på de flesta håll eftersom de inte ansågs kunna göra mycket varaktig skada, men Lanette hade känt en flicka som fick en otäck omgång av en och aldrig blev riktigt bra.

Om Prior inte visste att den fanns i hennes ficka så betydde det att han inte visste allt, fast han hade anledning att få henne att tro det. Men han hade inte vetat hur mycket Eddy avskydde att spela.

Hon kände inte mycket när det gällde Eddy heller, utom att hon fortfarande trodde att han var död. Hur mycket de än hade gett honom så hade han ändå inte gått därifrån utan de där väskorna. Även om han skulle ut och köpa sig en helt ny garderob så var han tvungen att klä upp sig innan han gick och handlade. Eddy brydde sig mer om kläder än om nästan något annat. Och de här alligatorväskorna var speciella: han hade köpt dem av en hotelltjuv i Orlando, och de var det närmaste ett hem han hade. Och förresten, när hon kom att tänka på det, så kunde hon inte föreställa sig att han skulle gå med på att bli utköpt, för vad han ville mest av allt i hela världen var att vara delaktig i en stor kupp. När han väl hade varit det, tänkte han, skulle folk börja ta honom på allvar.

Så det var någon som tog honom på allvar till slut, tänkte hon medan Prior bar in hennes väska på Geralds klinik. Men inte på det sättet som Eddy hade velat.

Hon såg sig omkring på det tjugo år gamla plastmöblemanget, högarna med stimtidskrifter med japansk text. Det såg ut som en frisersalong i Cleveland. Det var ingen där, ingen i receptionen.

Sedan kom Gerald in genom en vit dörr, iklädd den sortens overall av skrynklig folie som ambulanspersonalen brukar ha vid trafikolyckor. 'Lås dörren', sa han till Prior genom en blå pappersmask som dolde hans näsa, mun och haka. 'Hej, Mona. Om du vill komma med den här vägen…' Han gjorde en handrörelse mot den vita dörren.

Hon hade handen på elpistolen nu, men hon visste inte hur man satte i gång den.

Hon följde efter Gerald med Prior bakom sig.

'Slå dig ner', sa Gerald. Hon satte sig på en vit plaststol. Han kom närmare och såg på hennes ögon. 'Du behöver vila, Mona. Du är utmattad.'

Det fanns en liten räfflad knapp på elpistolens handtag. Trycka på den? Framåt? Bakåt?

Gerald gick till en vit kub med lådor och tog fram något.

'Här', sa han, och sträckte fram ett litet rör med text på sidan, 'det här kommer att hjälpa dig…' Hon kände knappt den smala, korta sprejstrålen. Det fanns en svart punkt på aerosolburken, precis där hon försökte fokusera blicken, och den bara växte…

Hon mindes när gubben visade henne hur man dödar en kattfisk. Kattfisken har ett hål i kraniet, täckt med skinn. Man tar något hårt och smalt, en ståltråd, ett par strån från en borste räcker till och med, och så för man bara in dem…

Hon mindes Cleveland, en vanlig dag innan det var dags att gå och jobba, när de satt uppe hos Lanette och tittade i en veckotidning. Hittade en bild av Angie skrattande på en restaurang tillsammans med några andra människor, alla var vackra men dessutom var det som om det lyste om dem, inte på bilden egentligen men det syntes ändå, något man kunde känna. Titta, sa hon till Lanette och visade henne bilden, det lyser om dem.

Det kallas pengar, sa Lanette.

Det kallas pengar. Man bara för in dem.

KAPITEL TJUGO

Hilton swift

HAN anlände oanmäld som alltid, och ensam. Näthelikoptern landade som en ensam geting och rev upp trådar av sjögräs längs den våta sanden.

Hon stod vid det rostfrätta räcket och såg på när han hoppade ner med något pojkaktigt, nästan fumligt i sin uppenbara iver. Han bar en lång överrock av brun tweed. Den var oknäppt och avslöjade det perfekta polkagrisrandiga skjortbröstet medan rotorvindarna rörde om i hans brunblonda hår och fick hans Sense/Net-slips att fladdra. Robin hade rätt avgjorde hon: han såg verkligen ut som om det var hans mamma som köpte hans kläder.

Kanske var det avsiktligt, tänkte hon när han kom klivande längs stranden, en fejkad naivitet. Hon mindes att Porphyre en gång hade hävdat att de stora koncernerna var fullständigt oberoende av de mänskliga varelser som utgjorde dess delar. Detta hade verkat fullkomligt självklart för Angie, men hårfrisören hade vidhållit att hon inte hade fattat hans grundläggande tes. Swift var Sense/Nets allra viktigaste mänskliga beslutsfattare.

Tanken på Porphyre fick henne att le. Swift, som tog det som en hälsning, strålade tillbaka mot henne.

Han bjöd henne på lunch i San Francisco – helikoptern var extremt snabb. Hon kontrade med att insistera på att laga en skål schweizisk pulversoppa och mikra en frusen klump surdegsrågbröd.

Hon undrade, medan hon såg på när han åt, hur det var med hans sexualitet. Han var närmare fyrtio men påminde om en extremt begåvad tonåring hos vilken puberteten hade försenats på något subtilt sätt. Ryktet hade vid olika tillfällen tillskrivit honom alla kända sexuella preferenser, och flera som hon antog var rena fantasifostren. Ingen av dem verkade särskilt trolig, tyckte Angie. Hon hade känt honom sedan hon kom till Sense/Net. Han hade varit väl etablerad på de övre nivåerna inom produktionen när hon kom, en av topparna i Tally Ishams team, och han hade omedelbart visat ett yrkesmässigt intresse för henne. När hon såg tillbaka förmodade hon att Legba hade styrt henne mot honom: det var så uppenbart att han var på väg uppåt, fast hon kanske själv inte skulle ha sett det då, bländad som hon var av glittret och de ständiga scenförändringarna.

Bobby hade omedelbart fattat motvilja mot honom, full av Barrytownarens medfödda fientlighet mot auktoriteter, men hade i stort sett lyckats dölja det för hennes karriärs skull. Motviljan var ömsesidig och Swift hade tagit emot nyheten om deras separation och Bobbys avfärd med uppenbar lättnad.

'Hilton', sa hon medan hon slog upp en kopp av det örtte som han föredrog framför kaffe, 'vad är det som håller kvar Robin i London?'

Han såg upp från den ångande koppen. 'Något personligt, tror jag. Han kanske har funnit en ny vän.' För Hilton hade Bobby alltid varit Angies vän. Robins vänner tenderade att vara unga, atletiska män. De dämpade erotiska sekvenserna i hennes stimprogram med Robin klipptes ihop av arkivmaterial som tillhandahölls av Continuity och behandlades grundligt av Raebel och hans team för specialeffekter. Hon kom ihåg den enda natt de hade tillbringat tillsammans, i ett stormpinat hus på södra Madagaskar, hans passivitet och hans tålamod. De hade aldrig försökt igen, och hon hade misstänkt att han fruktade att intimiteten skulle underminera den illusion som deras stimprogram projicerade så perfekt.

'Vad tyckte han om att jag åkte till kliniken, Hilton? Sa han något till dig?'

'Jag tror han beundrade dig för det.'

'Någon berättade för mig nyligen att han hade sagt till folk att jag var galen.'

Han kavlade upp sina randiga skjortärmar och lossade på slipsen. 'Jag kan inte föreställa mig att Robin skulle tycka det, och ännu mindre säga det. Jag vet vad han tycker om dig. Du vet hurdant skvallret är inom Nätet…'

'Hilton, var är Bobby?'

Hans bruna ögon, mycket stilla. 'Är inte det där över, Angie?'

'Hilton, du vet det. Du måste veta. Du vet var han är. Tala om det för mig.'

'Vi blev av med honom.'

'Blev av med honom?'

'Säkerhetsavdelningen blev av med honom. Du har rätt, naturligtvis. Vi höll så noggrann koll på honom som vi kunde när han hade lämnat dig. Han återgick till sitt gamla jag.' Det fanns en biton av belåtenhet i hans röst.

'Och vad var det för jag?'

'Jag har aldrig frågat vad det var som förde er två tillsammans', sa han. 'Säkerhetstjänsten gjorde efterforskningar om er båda två förstås. Han var en småtjuv.'

Hon skrattade. 'Han var inte ens det…'

'Du var ovanligt bra representerad, Angie, för att vara okänd. Du vet ju att dina agenter gjorde det till ett absolut krav i ditt kontrakt att vi skulle anställa Bobby Newmark också.'

'Kontrakt har innehållit konstigare villkor, Hilton.'

'Och han fick lön som ditt… sällskap.'

'Min ›vän‹.'

Rodnade Swift verkligen? Han släppte ögonkontakten och såg ner på sina händer. 'När han lämnade dig åkte han till Mexiko, Mexico City. Säkerhetstjänsten skuggade honom förstås, vi gillar inte att tappa kontakten med en som vet så mycket om en av våra stjärnors privatliv. Mexico City är en väldigt… komplicerad plats… Vi vet i alla fall att han försökte fortsätta sin tidigare karriär.'

'Så han höll på i cyberspace?'

Han mötte hennes blick igen. 'Han träffade folk i branschen, kända kriminella.'

'Och? Fortsätt.'

'Han… gled bort. Försvann. Har du en aning om hur det är i Mexico City, om man sjunker under fattigdomsstrecket?'

'Och han var fattig?'

'Han hade blivit missbrukare. Enligt våra bästa källor.'

'Missbrukare? Missbrukare av vad?'

'Jag vet inte.'

'Continuity!'

Han spillde nästan ut sitt te.

'Hej, Angie.'

'Bobby, Continuity. Bobby Newmark, min vän ', sa hon och blängde argt på Swift. 'Han stack till Mexico City. Hilton sa att han började missbruka något. Någon drog, Continuity?'

'Jag är ledsen, Angie. Det är hemligstämplat.'

'Hilton…'

'Continuity', började han och hostade.

'Hej, Hilton.'

'Prioriterad nivå, Continuity. Har vi informationen?'

'Säkerhetstjänstens källor beskrev Newmarks beroende som neuroelektroniskt.'

'Jag förstår inte.'

'Nåt slags, eh… ›inkopplingspundare‹', försökte Swift.

Hon fick en impuls att berätta för honom hur hon hade hittat drogen och laddaren.

Tyst, mitt barn. Hennes huvud var fyllt med surr som av bin, ett tryck som byggdes upp.

'Angie? Vad är det?' Han hade rest sig till hälften från stolen och sträckte sig mot henne.

'Inget. Jag är… upprörd. Förlåt. Nerverna. Det är inte ditt fel. Jag tänkte berätta att jag hittade Bobbys cyberspace-däck. Men det känner du redan till, eller hur?'

'Vill du ha något? Vatten?'

'Nej tack, men jag lägger mig ett tag, om du inte har något emot det. Men stanna, är du snäll. Jag har en del idéer om rymdavsnitt som jag skulle vilja diskutera med dig…'

'Naturligtvis. Ta dig en lur så tar jag en promenad på stranden och så pratar vi sen.'

Hon iakttog honom från sovrumsfönstret, såg hur den bruna figuren försvann bortåt Kolonin, följd av den tålmodiga lilla Dorniern.

Han såg ut som ett barn på den tomma stranden – han såg lika bortkommen ut som hon kände sig.

KAPITEL TJUGOETT

Aleph

NÄR solen steg upp och det fortfarande inte fanns någon ström för 100-wattslamporna fylldes Gentrys loft av ett nytt ljus. Vintersolen gjorde konsolernas och hologrambordets konturer mjukare och lyfte fram ytstrukturen på de gamla böckerna som fyllde de sackande spånplattehyllorna längs västerväggen. Gentry vandrade ivrigt pratande fram och tillbaka så att den blonda tuppkammen gungade varje gång han svängde runt på sina svarta stövelklackar och hans upphetsning verkade motverka den kvardröjande effekten av Cherrys sömndiskar. Cherry satt på sängkanten och såg på Gentry men kastade emellanåt en blick på batteriindikatorn på bårens överbyggnad. Slick satt i en trasig fåtölj som de hade hittat på The Solitude och stoppat om med genomskinlig plast över valkar av gamla klädtrasor.

Till Slicks lättnad hade Gentry struntat i hela affären med Formen och gett sig direkt in i sin teori om den här alephen. Som alltid när Gentry kom i gång använde han ord och konstruktioner som Slick hade svårt att förstå, men Slick visste av erfarenhet att det var lättast att inte avbryta honom – knepet var att försöka få ut något slags mening av hela ordflödet och skippa delarna man inte förstod.

Gentry sa att The Count var inkopplad på något som motsvarade en enorm mikrosoft; han trodde att den svarta boxen var en enda solid klump av biochip. Om det var sant så var lagringskapaciteten praktiskt taget obegränsad. Den skulle vara ofattbart dyr att tillverka. Det var en rätt konstig grej för någon att tillverka över huvud taget, sa Gentry, fast det hade gått rykten om att de fanns och hade sina speciella användningsområden, särskilt för att lagra stora mängder hemliga data. Utan länkar till den globala matrisen var de immuna för varje attack via cyberspace. Problemet var naturligtvis att man inte kunde accessa sina data via matrisen – det var död lagring.

'Han kan ha vad som helst där inne', sa Gentry och gjorde en paus för att se ner på det medvetslösa ansiktet. Han vände på klacken och började gå fram och tillbaka igen. 'En värld. Världar. Hur många personlighetskonstrukter som helst…'

'Som att han lever i ett stimprogram?' frågade Cherry. 'Är det därför som han alltid är i REM?'

'Nej', sa Gentry, 'det är inte simstim. Det är fullständigt interaktivt. Och det är en fråga om skala. Om detta är en biosoft i aleph-klass så skulle han bokstavligt talat kunna ha vad som helst där inne. På sätt och vis skulle han kunna ha en ungefärlig kopia av allting…'

'Jag fattade av Kid Afrika', sa Cherry, 'att den här killen betalade för att förbli så här. Inkopplingspundare men annorlunda i alla fall. Och inkopplingspundare har inte sån REM…'

'Men när du försökte köra det genom dina apparater', vågade Slick skjuta in, 'så kom den där… grejen.' Han såg hur Gentrys axlar stelnade till under lädret med de svarta pärlorna.

'Ja', sa Gentry, 'och nu måste jag rekonstruera vårt abonnemang hos Fissionsmyndigheterna.' Han pekade på långtidsbatterierna som låg staplade under stålbordet. 'Plocka fram dem där åt mig.'

'Ja', sa Cherry, 'det är på tiden. Jag fryser arschlet av mig.'

De lämnade Gentry böjd över ett cyberspace-däck och gick tillbaka till Slicks rum. Cherry hade krävt att de skulle koppla Gentrys elektriska filt till ett av batterierna så att hon kunde svepa den runt båren. Det fanns kallt kaffe kvar på butanköket. Slick drack det utan att bry sig om att värma upp det, medan Cherry stirrade ut genom fönstret på Solitudes snödrivna slått.

'Hur blev det så här?' frågade hon.

'Gentry sa att det var ett utfyllnadsprojekt för hundra år sen. De lade på en massa matjord, men inget ville växa. En stor del av fyllnadsmassorna var giftiga. Regnet sköljde bort matjorden. Förmodar att de gav upp och började dumpa mera skit här. Vattnet går inte att dricka där ute, fullt av PCB och allt möjligt annat.'

'Hur är det med de där kaninerna som Bird-pojken är ute och jagar?'

'Det är längre västerut. Man ser dem inte på Solitude. Inte råttor ens. I vilket fall som helst måste man testa allt kött man skaffar häromkring.'

'Fast fåglar finns det i alla fall.'

'De bara bor här, flyger någon annanstans för att äta.'

'Vad är det mellan dig och Gentry?' Hon tittade fortfarande ut genom fönstret.

'Hur menar du?'

'Min första tanke var att ni var gay. Ihop, menar jag.'

'Nej.'

'Men det är som om ni behöver varandra på nåt annat vis…'

'Det är hans ställe, Fabriken. Han låter mig bo här. Jag… jag behöver bo här. För att kunna arbeta med mitt.'

'För att bygga de där grejerna där nere?'

Glödlampan i den gula struten av fax tändes, fläkten i kaminen satte i gång.

'Jaha', sa Cherry, satte sig framför kaminen och började dra ner dragkedjan i den ena jackan efter den andra, 'han är kanske galen men nu gjorde han i alla fall något rätt.'

Gentry satt hopsjunken i den gamla kontorsstolen och stirrade på den lilla uppfällbara monitorn på sitt däck när Slick kom in på loftet.

'Robert Newmark', sa Gentry.

'Va?'

'Hornhinneidentifiering. Antingen är detta Robert Newmark eller någon som har köpt hans ögon.'

'Hur fick du fram det?' Slick böjde sig ner för att kika på skärmen med personuppgifter.

Gentry struntade i frågan. 'Nu gäller det. Försök gå vidare och du stöter på något helt annat.'

'Hur då?'

'Någon vill veta om det är någon som ställer frågor om mr Newmark.'

'Vem?'

'Jag vet inte.' Gentry trummade med fingrarna på sina svarta läderlår. 'Se på det här: ingenting. Född i Barrytown. Mor: Marsha Newmark. Vi har hans SYND -nummer, men det har definitivt blivit taggat.' Han rullade tillbaka på stolen och svängde runt så att han kunde se The Counts orörliga ansikte. 'Hur är det, Newmark. Heter du så?' Han steg upp och gick till holobordet.

'Låt bli', sa Slick.

Gentry rörde vid strömknappen på holobordet.

Och den grå grejen var där igen, ett ögonblick, men den här gången dök den mot mitten av den hemisfäriska displayen, krympte, och försvann. Nej. Den fanns där, ett pyttelitet grått klot exakt i mitten av det lysande projektionsfältet.

Gentrys galna leende var tillbaka. 'Fint', sa han.

'Vad är det som är fint?'

'Jag ser vad det är för något. Ett slags is. Ett skyddsprogram.'

'Den där apan?'

'Någon har sinne för humor. Om apan inte skrämmer bort dig förvandlas den till en ärta…' Han gick bort till bordet och började rota igenom en av sadelväskorna. 'Jag tvivlar på att de kan göra det där med en direkt sinneslänk.' Han höll något i handen nu. Ett trodnät.

'Gentry, gör det inte! Se på honom!'

'Jag tänker inte göra det', sa Gentry. 'Men du ska.'

KAPITEL TJUGOTVÅ

Spöken & tomglas

NÄR hon stirrade ut genom taxins smutsiga rutor fann hon att hon längtade efter Colin och hans ironiska kommentarer, men sedan kom hon på att detta låg helt utanför hans kompetensområde. Tillverkade Maas-Neotek en liknande apparat för Sprawl, undrade hon, och i så fall, hur såg det spöket ut?

'Sally', sa hon efter ungefär en halvtimme av resan in till New York, 'varför lät Petal mig följa med dig till New York?'

'För att han var smart.'

'Och min far?'

'Din farsa exploderar.'

'Förlåt?'

'Kommer att bli arg. Om han får reda på det. Men det kanske han inte får. Vi ska inte vara här länge.'

'Varför är vi här?'

'Jag måste snacka med nån.'

'Men varför är jag med?'

'Gillar du det inte här?'

Kumiko tvekade. 'Jo, det gör jag.'

'Fint.' Sally bytte ställning på det söndersuttna sätet. 'Petal var tvungen att låta oss gå. För han hade inte kunnat stoppa oss utan att skada en av oss. Kanske inte skada förresten. Förolämpa snarare. Swain skulle kyla ner dig och sen be om ursäkt efteråt, säga till din farsa att det var för ditt eget bästa om det behövdes, men om han kyler ner mig så förlorar han ansiktet, fattar du? När jag såg Petal där nere med pistolen så visste jag att han skulle låta oss gå. Ditt rum är buggat. Det är hela huset. Jag aktiverade rörelsesensorerna när jag plockade ihop dina saker. Räknade med att jag skulle det. Petal visste att det var jag. Det var därför han ringde i telefonen, för att jag skulle veta att han visste om det.'

'Jag fattar ingenting.'

'Ett slags artighet, så att jag skulle veta att han väntade på oss. Ge mig en chans att tänka. Men han hade inget val, och han visste det. Swain, förstår du, han har blivit tvingad till att göra något, och det vet Petal. Eller i alla fall säger Swain att han har blivit det, tvingad. Jag för min del, jag är definitivt tvingad. Så jag börjar undra hur mycket Swain behöver mig. Verkligen mycket. För de lät mig vandra i väg med oyabuns dotter, som skickats hela vägen till Notting Hill för att vara i säkert förvar. Det är något som skrämmer honom värre än din pappa. Om det inte är något som kommer att göra honom ännu rikare än din pappa redan har gjort. I vilket fall som helst, att ta dig med jämnar liksom ut det lite grann. Har du något emot det?'

'Men hotar man dig?'

'Det är någon som vet om en massa saker som jag har gjort.'

'Och Tick har upptäckt vem denna person är?'

'Ja. Jag visste det väl ändå. Hade varit jävligt glad om jag hade haft fel.'

Hotellet Sally valde var klätt med rostfläckade plåtpaneler som var fästa med glänsande krombultar, en stil som Kumiko kom ihåg från Tokyo och uppfattade som en aning gammalmodig.

Deras rum var stort och grått, ett dussin nyanser av grått, och efter att hon hade låst dörren gick Sally direkt fram till sängen, tog av sig jackan och lade sig ner.

'Du har ingen väska', sa Kumiko.

Sally satte sig upp och började dra av sig stövlarna. 'Jag kan köpa vad jag behöver. Är du trött?'

'Nej.'

'Det är jag.' Hon drog av sig den svarta tröjan. Hennes bröst var små, med brunrosa bröstvårtor. Ett ärr som började strax under den vänstra bröstvårtan försvann ner i linningen på hennes jeans.

'Du har blivit skadad', sa Kumiko och såg på ärret.

Sally såg ner. 'Ja.'

'Varför har du inte fått det borttaget?'

'Ibland är det bra att minnas.'

'Att man har blivit skadad?'

'Att man har varit dum.'

Grått på grått. Oförmögen att sova gick Kumiko fram och tillbaka på den grå mattan. Det var något vampyraktigt med rummet tyckte hon, något som det hade gemensamt med miljoner liknande rum, som om dess förvillande, hopflytande anonymitet sög ut hennes personlighet och sedan lät fragment dyka upp, som hennes föräldrars höjda, grälande röster, som hennes fars svartklädda sekreterares ansikten…

Sally sov med ansiktet som en slät mask. Utsikten från fönstret sa Kumiko ingenting alls: bara att hon såg ut över en stad som var varken Tokyo eller London, en enorm karaktärslös röra som var hennes århundrades paradigm för urban verklighet.

Kanske sov hon också, Kumiko, men efteråt var hon inte säker. Hon såg hur Sally beställde toalettartiklar och underkläder genom att knappa in sina önskemål på videon bredvid sängen. Hennes inköp levererades när Kumiko stod i duschen.

'Okej', sa Sally utanför dörren, 'av med handduken och på med kläderna, vi ska i väg och träffa gubben.'

'Vadå för gubbe?' frågade Kumiko, men Sally hörde henne inte.

Gomi.

Trettiofem procent av landmassan i Tokyo var byggd på gomi, på jämna ytor återvunna från havet genom hundra års systematisk dumpning. Gomi var där en resurs som skulle skötas, samlas in, sorteras, omsorgsfullt plöjas ner.

Londons inställning till gomi var mera subtil, mera indirekt. För Kumikos ögon bestod det mesta av staden av gomi, av byggnader som den japanska ekonomin för länge sedan skulle ha uppslukat i sin obevekliga hunger efter mark att bygga på. Och ändå visade dessa byggnader, även för Kumiko, tidens gång, med varje vägg lappad av generationer av händer i en oavbrutet pågående restaurering. Engelsmännen uppskattade sin gomi för dess egen skull, på ett sätt som hon bara delvis förstod: de bodde i den.

Gomi i Sprawl var något annat: en rik mylla, ett förfall ur vilket det växte underverk av stål och polymerer. Bara den uppenbara avsaknaden av planering var nog för att ge henne svindel – den gick så tvärtemot det värde hennes egen kultur satte på ett effektivt utnyttjande av marken.

Deras taxiresa in från flygplatsen hade redan visat upp förfallet för henne, hela kvarter i ruiner, fönster utan glas som gapade ovanför trottoarer fulla med sopor. Och ansikten som stirrade på den armerade svävaren när den tog sig fram genom gatorna.

Nu kastade Sally henne abrupt ut i denna totalt främmande plats, med dess förruttnelse och slumpmässighet som frambringade skyskrapor högre än några i Tokyo, koncernobelisker som stack upp genom de överlappande kupolernas sotiga spetsmönster.

Två taxiresor bort från hotellet gav de sig själva ut på gatorna, bland människorna och den sena eftermiddagens skuggor. Luften var kall, men det var inte Londons kyla, och Kumiko tänkte på blommorna i Uenoparken.

Deras första anhalt var en stor och något sliten bar som hette Den Gode Förloraren, där Sally förde ett tyst och mycket snabbt samtal med en bartender.

De gick utan att köpa någon drink.

'Spöken', sa Sally när hon rundade ett gathörn med Kumiko tätt vid sidan. Gatorna hade blivit allt tommare de senaste kvarteren och byggnaderna mörkare och mer förfallna.

'Förlåt?'

'Det finns en massa spöken här för mig, eller borde i alla fall finnas.'

'Känner du till det här stället?'

'Visst. Ser ut som vanligt, fast annorlunda, fattar du?'

'Nej…'

'En dag kommer du att göra det. När vi hittar den som jag letar efter så spelar du bara snäll flicka. Tala bara om du blir tilltalad, inte annars.'

'Vem letar vi efter?'

'Gubben. Det som är kvar av honom i alla fall…'

Ett halvt kvarter längre fram där gatan var helt tom – Kumiko hade aldrig sett en tom gata förut, bortsett från den som låg täckt av midnattssnö utanför Swains hus – stannade Sally utanför en gammal och allt annat än inbjudande butik vars två skyltfönster var silverfärgade av ett tjockt lager damm på insidan. När Kumiko kikade in kunde hon urskilja glasrörsbokstäver i en släckt neonskylt: METRO och sedan ett längre ord. Dörren mellan fönstren var förstärkt med korrugerad plåt, och med jämna mellanrum stack det ut rostiga ögonbultar mellan vilka en slak rakbladstråd hängde.

Nu vände sig Sally mot dörren, rätade på ryggen och utförde en serie små snabba handrörelser.

Kumiko stirrade medan sekvensen upprepades. 'Sally…'

'Kod', avbröt Sally. 'Jag sa till dig att hålla tyst, eller hur?'

'Ja?' Rösten, som inte var mycket mer än en viskning, verkade inte komma från någon särskild riktning.

'Det har jag redan sagt', sa Sally.

'Jag kan inte koden.'

'Jag vill snacka med honom', sa hon med hård och välavvägd röst.

'Han är död.'

'Det vet jag.'

En tystnad följde, och Kumiko hörde ett ljud som skulle kunna ha varit vinden, en kall vind full av sand som skrapade mot de geodesiska kupolerna långt ovanför dem.

'Han är inte här', sa rösten och verkade dra sig bakåt. 'Runt hörnet, ett halvt kvarter, till vänster in i gränden.'

Kumiko skulle alltid minnas den gränden: mörkt tegel slipprigt av fukt, fläkthuvar med fladdrande slingor av hopklibbat damm, en gul glödlampa i en bur av rostig legeringstråd, den låga växtligheten av tomflaskor som frodades längs de båda väggarna, de mansstora redena av hopknycklad fax och vitt frigolitpackmaterial, ljudet av Sallys stövelklackar.

Bortom glödlampans svaga sken var det mörker, fast reflexer i en fuktig tegelmur antydde en bortre vägg – återvändsgränd – och Kumiko tvekade, skrämd av ett plötsligt eko, något som prasslade, det oavbrutna droppandet av vatten…

Sally höjde handen. En smal stråle av mycket starkt ljus lyste upp en skarp cirkel av nedklottrat tegel och sänkte sig sedan mjukt.

Sänkte sig tills den fann föremålet vid murens fot, matt metall, en upprätt rund historia som Kumiko trodde var ytterligare en fläkttrumma. Nära basen fanns stumpar efter vita ljus, en platt plastplunta full med en klar vätska, diverse cigarettpaket, en hög lösa cigaretter och en invecklad, mångarmad figur ritad i något som verkade vara vitt kritpulver.

Sally steg fram med ficklampan stadigt riktad och Kumiko såg att det armerade föremålet var fastnitat i teglet med kraftiga nitar. 'Finnen?'

Ett snabbt fladdrande av rosa ljus i en horisontell springa.

'Hej, Finnen, du…' En okarakteristisk tveksamhet i hennes röst…

'Moll.' En skrapande röst, som om den kom ur en spräckt högtalare. 'Varför ficklampa? Har du inte fortfarande förstärkare inopererade? Börjar du bli gammal, så att du inte kan se så bra i mörkret?'

'För min väns skull.'

Något rörde sig innanför springan, som lyste med en färg liknande det osunda rosa hos het cigarettaska i middagssolen, och Kumikos ansikte sköljdes över av fladdrande ljus.

'Jaha', skrapade rösten, 'och vem är hon?'

'Yanakas dotter.'

'Åh fan.'

Sally sänkte lampan. Ljuset föll på stearinljusen, pluntan, de fuktiga grå cigaretterna, den vita symbolen med dess fjäderliknande armar.

'Varsågoda och ta av offergåvorna', sa rösten. 'Det där är en halvliter Moskovskaya. Voodoomärket är mjöl. Tyvärr, höjdarna gör dem i kokain.'

'Herregud', sa Sally med en egendomlig distans i rösten och satte sig på huk, 'jag tror inte mina ögon.' Kumiko såg hur hon tog upp pluntan och luktade på innehållet.

'Drick. Det är fina grejer. Det är bäst att det är det. Ingen lurar oraklet, inte om de vet vad som är bäst för dem.'

'Finnen', sa Sally och höjde flaskan, svalde och torkade av munnen med baksidan av handen, 'du måste vara galen…'

'Om jag ändå kunde vara det. I en apparat som den här får jag kämpa för att ha lite fantasi, vi ska inte tala om att vara galen.'

Kumiko flyttade sig närmare och satte sig sedan ner på huk bredvid Sally.

'Är det en konstrukt, en personlighetsapparat?'

'Visst. Du har väl sett såna förr. Realtidsminne om jag vill, inkopplad på c-space om jag vill. Har det här orakelkneget för att hålla mig i gång, va?' Apparaten gav ifrån sig ett egendomligt ljud: skratt. 'Har du kärleksproblem? Har du en svår kvinna som inte förstår dig?' Skrattljudet igen, som stötar av störningsbrus. 'Fast egentligen sysslar jag mer med ekonomisk rådgivning. Det är de lokala kidsen som lämnar godsakerna. Förhöjer mystiken, liksom. Och nån gång ibland kommer det en skeptiker, nån klant som har för sig att han kan ta för sig av grejerna.' En hårtunn röd ljusstråle sköt ut ur springan och en flaska exploderade någonstans till höger om Kumiko. Brusskratt. 'Och vad för dig hit, Moll? Du, och', åter fladdrade det rosa ljuset över Kumikos ansikte, 'Yanakas dotter…'

'Körningen mot Straylight', sa Sally.

'Länge sen, Moll…'

'Hon är efter mig, Finnen. Det är fjorton år sedan och den galna bruden är i hälarna på mig…'

'Hon kanske inte har nåt bättre att göra. Du vet hur rika människor är…'

'Vet du var Case finns, Finnen? Hon kanske är efter honom…'

'Case kom undan. Lyckades med några ordentliga klipp efter det att du hade stuckit, och sen skippade han alltihop och drog sig tillbaka helt fri. Om du hade gjort detsamma så hade du kanske inte behövt frysa arschlet av dig i en gränd, eller hur? Det sista jag hörde var att han hade fyra ungar…'

Kumiko, som iakttog den undersökande rosa ljusstrålens hypnotiska svepande, hade en vag aning om vad det var Sally talade med. Det fanns liknande saker i hennes fars arbetsrum, fyra stycken, svarta lackerade kuber uppställda längs en låg furuhylla. Över varje kub hängde ett högtidligt porträtt. Porträtten var svartvita fotografier av män i svarta kostymer och svart slips, fyra mycket nyktra gentlemän vars kavajslag var dekorerade med små metallemblem av det slag som hennes far ibland bar. Trots att hennes mor hade sagt att kuberna innehöll spöken, hennes fars onda förfäders spöken, fann Kumiko dem mer fascinerande än skrämmande. Om de innehöll spöken, tänkte hon, så skulle dessa vara ganska små eftersom kuberna själva knappt var större än att de skulle kunna rymma ett barnhuvud.

Hennes far mediterade ibland framför kuberna, knäföll på den nakna tatamin i en ställning som innebar djup respekt. Hon hade sett honom i denna ställning många gånger, men hade hunnit bli tio år innan hon hörde honom tilltala kuberna. Och en hade svarat. Frågan hade inte betytt något för henne, och svaret ännu mindre, men spökets lugna röst när det svarade hade fått henne att stelna till där hon satt hopkrupen bakom en dörr av papper, och hennes far hade skrattat när han fann henne där. I stället för att banna henne hade han förklarat att kuberna innehöll tidigare direktörers inspelade personligheter. Deras själar? hade hon frågat. Nej, hade han sagt med ett leende, men sedan tillade han att skillnaden var hårfin. 'De är inte medvetna. De svarar när man frågar dem, på ett sätt som ungefär liknar den ursprungliga personens. Om de är spöken så är hologram också spöken.'

Efter Sallys föreläsning om Yakuzas historia och maktstruktur, på robatabaren i Earls Court, hade Kumiko kommit fram till att var och en av männen på fotografierna, vars personligheter alltså var inspelade, hade varit en oyabun.

Saken i den armerade kåpan, resonerade hon, var något liknande fast kanske ännu komplexare, precis som Colin var en komplexare version av den Michelinguide hennes fars sekreterare hade haft med sig på hennes shoppingutflykter i Shinjuku. Finnen, kallade Sally den, och det var tydligt att den här finnen hade varit en vän eller kollega till henne. Men, undrade Kumiko, vakade den när gränden var tom? Skannade dess lasersyn snön som långsamt föll vid midnatt?

'Europa', började Sally, 'när jag stack från Case åkte jag runt överallt där. Hade en massa pengar som vi fick för körningen, i alla fall verkade det som mycket då. Tessier-Ashpools AI betalade ut det genom en schweizisk bank. Den raderade ut alla spår av att vi nånsin varit uppe i schaktet. Jag menar allt, så att om du slog upp namnen vi reste under på JAL -färjan så fanns de helt enkelt inte där. Case kollade alltihop när vi var tillbaka i Tokyo, tog sig in i alla möjliga sorters data – det var som om alltihop aldrig hade hänt. Jag fattade inte hur den kunde göra så där, AI eller inte, men det var ingen som nånsin förstod riktigt vad det var som hände där uppe, när Case körde den där kinesiska isbrytaren genom deras kärnis.'

'Försökte den ta kontakt, efteråt?'

'Inte vad jag vet. Han hade en idé om att den var försvunnen, liksom; inte försvunnen på riktigt, men att den hade förvunnit in i allting, hela matrisen. Så att den inte var i cyberspace längre, den bara var. Och om den inte ville att man skulle se den, veta att den fanns där, ja, då kunde man aldrig göra det, och man skulle aldrig kunna bevisa det för någon annan även om man verkligen visste… Och jag, jag ville inte veta. Jag menar, vad det än var så tyckte jag att det var över för mig, finito. Armitage var död, Riviera var död, Ashpool var död, rastapiloten som tog oss därifrån i sin bogserare var tillbaka i Zion och hade förmodligen skrivit av alltihop som en ganjadröm… Jag lämnade Case på Tokyo Hyatt och såg honom aldrig igen…'

'Varför det?'

'Vem vet? Inget särskilt. Jag var ung, det kändes bara som det var slut.'

'Men du hade lämnat henne kvar där uppe. I Straylight.'

'Just det. Och jag brukade tänka på det ibland. När vi stack, Finnen, var det som om hon inte brydde sig om nånting. Att jag hade dödat hennes galna sjuka far åt henne, att Case hade knäckt deras kärnor och släppt lös deras AI i matrisen… Så jag satte upp henne på listan, va? Och får man tillräckligt stora bekymmer en dag, om nån är efter en, då kollar man den där listan.'

'Och du fattade att det var hon, med en gång?'

'Nej. Jag har en rätt lång lista.'

Case, som Kumiko tyckte verkade ha varit något mer än bara Sallys partner, återkom aldrig i hennes historia.

Medan Kumiko hörde på när Sally sammanfattade fjorton år av sin personliga historia för Finnen föreställde hon sig denna yngre Sally som en bishonen i en traditionell romantisk video: drömsk, elegant och dödlig. Hon fann visserligen Sallys torra redogörelse för sitt liv svår att följa med i, med alla referenser till platser och företeelser hon inte kände till, men det var lätt att föreställa sig hur hon med en handledssnärt vann de plötsliga segrarna som man förväntade sig av en bishonen. Men nej, tänkte hon när Sally avfärdade 'ett dåligt år i Hamburg' med plötslig ilska i rösten – en gammal ilska, året låg ett decennium tillbaka – det var ett misstag att beskriva den här kvinnan i japanska termer. De var inga ronin, inga vandrande samurajer – Sally och Finnen pratade affärer.

Hon hade anlänt till sitt dåliga år i Hamburg, förstod Kumiko, efter att ha tjänat och förlorat en förmögenhet. Hon hade vunnit sin andel 'där uppe', på ett ställe som Finnen hade kallat Straylight, i samarbete med den där mannen Case. Och när hon hade gjort det hade hon skaffat sig en fiende.

'Hamburg', avbröt Finnen, 'jag hörde historier om Hamburg…'

'Pengarna var slut. Som det går med ett stort lyft, när man är ung… Att inte ha några pengar var liksom tillbaka till det vanliga, men jag var insyltad med en del Frankfurtfolk, var skyldig dem, och de ville ha tillbaka i jobb.'

'Vadå för jobb?'

'De ville ha folk dödade.'

'Och?'

'Så jag stack. Så fort jag kunde. Till London…'

Kanske, avgjorde Kumiko, hade Sally en gång varit något i stil med en ronin, ett slags samuraj. Men i London hade hon blivit något annat, en affärskvinna. Hon försörjde sig på något icke angivet sätt och började steg för steg bli finansiär, ställde upp med pengar till diverse projekt. (Vad var en 'kreditsump'? Vad innebar det att 'tvätta data'?)

'Ja', sa Finnen, 'du klarade dig fint. Skaffade dig en andel i nåt tyskt kasino.'

'Aix-la-Chapelle. Jag satt i styrelsen. Sitter där fortfarande, när jag har rätt pass.'

'Slagit dig till ro?'

'Visst.'

'Har inte hört mycket, här hos mig.'

'Jag drev ett kasino. Det var allt. Klarade mig bra.'

'Du slogs professionellt. ›Misty Steele‹, förstärkt fjädervikt. Åtta matcher, jag ordnade vadslagning på fem av dem. Blodmatcher, smaskigt. Illegalt.'

'Hobby.'

'Trevlig hobby. Jag såg det på video. Den där burmesiska tjejen som öppnade upp dig helt och hållet, i naturliga färger…'

Kumiko mindes det långa ärret.

'Så jag slutade. Det var fem år sen och jag var redan fem år för gammal.'

'Du var inte dålig. Misty Steele… Herregud.'

'Retas inte. Det var inte jag som hittade på det där.'

'Visst. Berätta nu om din väninna där uppe, hur hon tog kontakt.'

'Swain. Roger Swain. Skickar en av sina gossar till kasinot, en låtsastuffing vid namn Prior. Ungefär en månad sedan.'

'Fixar-Swain? London?'

'Just han. Och Prior har en present till mig, ungefär en meter datautskrift. En lista. Namn, datum, platser.'

'Illa?'

'Allt. Grejer jag nästan hade glömt själv.'

'Körningen mot Straylight?'

'Allt. Så jag packade en väska, åkte tillbaka till London, och där är Swain. Han är ledsen, det är inte hans fel, men han måste sätta press på mig. För någon sätter press på honom. Han har sin egen meter utskrift att oroa sig för.' Kumiko hörde Sallys klackar flytta sig på asfalten.

'Vad vill han?'

'Kidnappning, en kändis.'

'Varför vill han ha dig?'

'Kom igen, Finnen, det är det jag har kommit hit för att fråga dig.'

'Sa Swain till dig att det var 3Jane?'

'Nej. Men min tangentbordscowboy i London sa det.'

Kumikos knän värkte.

'Ungen. Var fick du tag i henne?'

'Hon dök upp hemma hos Swain. Yanaka ville ha i väg henne från Tokyo. Swain är skyldig honom giri.'

'Hon är i alla fall ren. Inga implantat. Efter vad jag hört från Tokyo på sista tiden så har Yanaka häcken full…'

Kumiko huttrade i mörkret.

'Och kidnappningen, kändisen?' fortsatte Finnen.

Hon kände Sally tveka. 'Angela Mitchell.'

Den rosa metronomen svängde tyst från vänster till höger, från höger till vänster.

'Det är kallt här, Finnen.'

'Ja. Önskar att jag kunde känna det. Jag tog bara en liten tripp till Memory Lane för din räkning. Vet du var Angie kommer ifrån?'

'Nej.'

'Jag är i orakelbranschen, sötnos, inget referensbibliotek… hennes far var Christopher Mitchell. Han var den bäste inom biochipforskningen på Maas Biolabs. Hon växte upp i deras avspärrade område i Arizona, en företagsunge. För ungefär sju år sen hände nåt där nere. På gatan sa man att Hosaka ställde upp ett gäng proffs för att hjälpa Mitchell ta ett radikalt steg i karriären. I faxen stod det att det var en megatonsmäll på Maas område, men ingen hittade nånsin nåt radioaktivt nedfall. De hittade aldrig Hosakas legokillar heller. Maas meddelade att Mitchell var död genom självmord.'

'Det där var biblioteket. Vad vet oraklet?'

'Rykten. Inget som hänger ihop i en kedja. På gatan säger man att hon dök upp här en eller par dar efter smällen i Arizona och slog sig ihop med några mycket egendomliga svartingar som jobbade med bas i New Jersey.'

'Jobbade med vad?'

'De handlade. Vara för det mesta, köpte och sålde. Ibland köpte de av mig…'

'På vilket sätt var de egendomliga?'

'Voodoo. Trodde att matrisen var full av mambos och en massa skit. Vet du vad, Moll?'

'Vadå?'

'De hade rätt.'

KAPITEL TJUGOTRE

Spegel spegel

HON vaknade som om någon hade slagit om en strömbrytare.

Öppnade inte ögonen. Hon kunde höra dem prata i ett angränsande rum. Gjorde ont lite överallt, men inte värre än tjacket hade gjort. Den svåra kraschen, den var borta, eller kanske dämpad av det där de hade gett henne, den där sprejen.

Pappersrocken kändes sträv mot bröstvårtorna och de kändes stora och ömma och brösten kändes tunga. Små linjer av smärta sträckte sig över hennes ansikte, dubbla dova smärtpunkter i ögonhålorna, öm sårig känsla i munnen och smak av blod.

'Jag försöker inte lägga mig i dina affärer', hördes Gerald säga över en rinnande kran och skrammel av metall, som om han diskade skålar eller något, 'men du bedrar dig själv om du tror att hon skulle lura någon som inte vill bli lurad. Det är verkligen bara ett ytligt jobb.' Prior sa något som hon inte kunde höra. 'Jag sa ytligt, inte dåligt. Det här är kvalitetsjobb, alltihop. Tjugofyra timmar med en hudstimulator och man kommer inte att kunna se att hon har varit här. Se till att hon tar antibiotikan och att hon låter bli stimulantia – hennes immunsystem är inte vad det borde vara.' Sedan Prior igen, men hon kunde fortfarande inte höra honom.

Öppnade ögonen, men där fanns bara taket, vita rutor av akustikplattor. Vände huvudet åt vänster. Vit plastvägg med ett av de där fuskfönstren, högupplösningsanimering av en strand med palmer och vågor – tittade man på vattnet länge nog såg man samma vågor rulla in igen, loopade i evighet. Fast grejen var sönder eller utsliten och det fanns liksom en tvekan i vågorna, och det röda i solnedgången pulserade som ett dåligt lysrör.

Prova åt höger. När hon vände sig igen kände hon det svettiga pappersskyddet på den hårda skumgummikudden mot nacken…

Och så ansiktet med blåmärken runt ögon som såg på henne från den andra sängen, med näsan tejpad med genomskinlig plast och mikropor och något slags brun gelésmörja påkletad bakåt över kindbenen…

Angie. Det var Angies ansikte, inramat av den reflekterade hackiga solnedgången i det defekta fönstret.

'Det behövdes inget skelettarbete', sa Gerald och lossade försiktigt tejpen som höll det lilla plaststödet på plats längs hennes näsrygg. 'Det var det fina. Vi planade ut en del brosk i näsan genom att jobba in genom näsborrarna och fortsatte sedan med tänderna. Le. Vackert. Vi genomförde bröstförbättringen, byggde upp bröstvårtorna med erektil vävnad odlad på fat, och övergick sedan till ögonfärgningen…' Han tog bort stödet. 'Du får inte röra vid här på ytterligare tjugofyra timmar.'

'Var det så jag fick blåmärkena?'

'Nej. Det är sekundära trauman från broskjobbet.' Geralds fingrar var svala och precisa på hennes ansikte. 'Det bör gå bort till i morgon.'

Gerald var okej. Han hade satt på henne tre huddiskar, två blå och en rosa, mjukt och försiktigt. Prior var definitivt inte okej, men han var borta eller i alla fall ur sikte. Och det var riktigt trevligt att höra på när Gerald förklarade saker med sin lugna röst. Och titta vad han kunde göra.

'Fräknarna', sa hon, för de var borta.

'Slipning och mera vävnad. De kommer att komma tillbaka, snabbare om du får för mycket sol…'

'Hon är så vacker…' Hon vred på huvudet.

'Du, Mona. Det där är du.'

Hon såg på ansiktet i spegeln och försökte sig på det berömda leendet.

Kanske var Gerald inte okej.

När hon låg i den smala vita sängen igen, där han hade lagt henne för att vila, höjde hon armen och tittade på de tre diskarna. Lugnande medel.

Hon stack in en nagel under den rosa disken och pillade bort den, satte fast den på den vita väggen och tryckte hårt med tummen. En enda droppe av halmfärgad vätska rann ut. Hon tog försiktigt loss den igen och satte tillbaka den på armen. Vätskan i de blå var mjölkvit. Hon satte tillbaka dem också. Han kanske skulle märka det, men hon ville veta vad som hände.

Hon tittade i spegeln. Gerald sa att han kunde ändra tillbaka det till som det var innan, om hon ville en dag, men hon undrade hur han skulle kunna komma ihåg hur hon såg ut. Han kanske hade tagit foto eller något. När hon kom att tänka på det, så var det kanske ingen som skulle komma ihåg hur hon såg ut innan. Hon förmodade att Michaels stimdäck var bästa chansen, men hon hade inte hans adress eller ens hans efternamn. Det gav henne en lustig känsla, som om den person hon en gång varit hade strosat neråt gatan på ett par minuter och aldrig kommit tillbaka. Men sedan slöt hon ögonen och visste att hon var Mona, att hon alltid hade varit det, och att inte mycket hade förändrats, i alla fall inte innanför hennes ögonlock.

Lanette sa att det inte gjorde något hur mycket man förändrade sig. Lanette berättade för henne en gång att hon inte hade 10 procent kvar av sitt eget ansikte, det hon var född med. Inte för att man kunde gissa det, utom det svarta hon hade runt ögonlocken så att hon slapp kladda med mascara. Mona hade tänkt att det inte verkade vara så bra jobb Lanette hade fått gjorda, och det måste ha synts i hennes ögon, för då sa Lanette: Du skulle ha sett mig innan, älskling.

'Fy fan.' Han torkade ansiktet med en tjock bunt blått papper.

'Vi kunde kanske gå ut, och käka några såna där krabbor. Gerald säger att de har krabbor.'

'Det har de', sa han. 'Jag tar hit några.'

'Kan du inte ta med mig ut?'

Han kastade det blåa papperet i en papperskorg av stål. 'Nej, du kanske försöker sticka.'

Hon förde ner handen mellan sängen och väggen och hittade hålet i skumgummimadrassen där hon hade gömt elpistolen. Hon hade hittat sina kläder i en vit plastkasse. Gerald kom in med ett par timmars mellanrum med nya diskar. Hon klämde ur dem så fort han hade gått. Hon hade tänkt ut att om hon kunde få Prior till att ta med henne ut så skulle hon kunna göra något på restaurangen. Men han gick inte på något sådant.

På en restaurang skulle hon kanske till och med kunna få tag i en snut, för nu trodde hon att hon visste vad komplotten gick ut på.

Dödssex. Lanette hade berättat om det. Att det fanns män som betalade för att få tjejer ommöblerade så att de liknade andra människor, och sedan dödade dem. Måste vara rika, verkligen rika. Inte Prior, men någon han arbetade åt. Lanette sa att de där killarna fick tjejer ommöblerade så att de liknade deras fruar ibland. Mona hade inte riktigt trott på det på den tiden – ibland berättade Lanette hemska saker för att det var kul att vara rädd när man visste att man var någorlunda säker, och i vilket fall som helst kunde Lanette en massa historier om sjuka prylar. Hon sa att kostymer var sjukast av alla, de höga bossarna högt upp i stora företag, för de kunde inte tillåta sig att tappa kontrollen när de jobbade. Men när de inte jobbade, sa Lanette, kunde de tillåta sig att förlora den precis hur de ville. Så varför inte en hög boss någonstans som ville ha Angie på det viset? Det fanns massor av tjejer som fixade till sig för att likna henne, men de var oftast patetiska. Sådana som ville vara som hon – och hon hade aldrig sett någon som verkligen var lik Angie, i alla fall inte tillräckligt för att lura någon som brydde sig om det. Men kanske det fanns någon som var villig att betala för allt det här bara för att få en flicka som var lik Angie. Och om det inte var dödssex, vad kunde det vara?

Nu knäppte Prior sin blå skjorta. Han kom fram till sängen och drog ner lakanet för att titta på hennes bröst. Som om han tittade på en bil eller något.

Hon slet upp lakanet.

'Jag hämtar lite krabbor.' Han satte på sig kavajen och gick ut. Hon kunde höra honom säga något till Gerald.

Gerald stack in huvudet. 'Hur mår du, Mona?'

'Hungrig.'

'Känner du dig avslappnad?'

'Ja…'

När hon var ensam igen vände hon på sig och studerade sitt ansikte, Angies ansikte, i spegelväggen. Blåmärkena var nästan borta. Gerald tejpade fast små troder på hennes ansikte och kopplade dem till en maskin. Sa att det gjorde så att hon läkte verkligen snabbt.

Det fick henne inte att rygga tillbaka nu, Angies ansikte i spegeln. Tänderna var fina – tänderna skulle man vilja behålla i alla fall. Hon var inte säker på resten, inte ännu.

Kanske skulle hon helt enkelt kunna stiga upp nu, ta på sig kläderna och sätta kurs på dörren. Om Gerald försökte stoppa henne kunde hon använda elpistolen. Sedan mindes hon hur Prior hade dykt upp hos Michael, som om han hade haft någon som bevakade henne, som förföljde henne hela natten. Det var kanske någon som stod på vakt nu, utanför. Geralds ställe verkade inte ha några fönster, inga riktiga, så hon skulle vara tvungen att gå ut genom dörren.

Och hon började sakna sitt tjack jäkligt mycket också, men om hon tog aldrig så lite så skulle Gerald märka det. Hon visste att hennes grejer fanns där, i hennes väska under sängen. Om hon tog lite, tänkte hon, så kanske hon skulle göra något. Men kanske inte det rätta – hon måste erkänna att det hon gjorde när hon gick på droger inte alltid fungerade, fast de fick henne att känna att hon inte kunde göra ett misstag ens om hon försökte.

Hon var i alla fall hungrig, och det var synd att Gerald inte hade någon musik eller något. Hon kanske skulle ta och vänta på den där krabban…

KAPITEL TJUGOFYRA

På ett ensamt ställe

OCH Gentry stod där med Formen brinnande innanför ögonen och höll ut trodnätet i glödlampornas skarpa sken och talade om för Slick varför det måste bli så, varför Slick var tvungen att ta på sig troderna och koppla in sig rakt in i det som den grå klumpen gav som input till den orörliga figuren på båren.

Han skakade på huvudet och kom ihåg hur han hade kommit till Dog Solitude. Och Gentry började prata fortare eftersom han tog huvudskakningen som en vägran.

Gentry sa att Slick var tvungen att dyka ner, bara ett par sekunder kanske, sa han, medan Gentry fick kläm på alla data och kunde bygga upp en makroform. Slick visste inte hur man gjorde, sa Gentry, annars skulle han ha dykt ner själv – det var inga data han var efter, bara den övergripande formen, för han trodde att den skulle leda honom till Formen, den som han hade jagat så länge.

Slick kom ihåg hur han hade korsat Solitude till fots. Han hade varit rädd att Korsakovs skulle komma tillbaka, att han skulle glömma var han befann sig och dricka cancervatten ur de slemmiga röda pölarna på den rostiga slätten. Rött skum och döda fåglar som låg och flöt med vingarna utbredda. Lastbilschaffisen från Tennessee hade sagt åt honom att gå västerut från landsvägen så skulle han komma till en tvåfilig motorväg inom en timme och få lift ner till Cleveland, men det kändes som mer än en timme nu och han var inte säker på vilket håll som var västerut och platsen skrämde honom, den var som ärret efter ett skrotupplag som en jätte hade stampat platt. En gång såg han någon långt borta, uppe på en låg ås, och vinkade. Figuren försvann men han gick åt det hållet utan att längre bry sig om att runda pölarna, han klafsade rakt igenom dem tills han kom till åsen och såg att det var den vinglösa kroppen av ett flygplan som låg halvt begravt i rostiga konservburkar. Han tog sig upp för sluttningen längs en stig där fötter hade plattat till burkarna, till en fyrkantig öppning som hade varit en nödutgång. Han stack in huvudet och såg hundratals små huvuden hänga ner från det konkava taket. Han stelnade till, blinkande i det plötsliga dunklet, tills det gick upp för honom vad han såg. Skära dockansikten av plast med nylonhåret hopsamlat i en knut och knutarna instuckna i svart tjära, dinglande som frukter. Inget annat, bara några slitna bitar smutsigt skumgummi, och han kände att han inte hade lust att stanna för att få reda på vems ställe det var.

Han hade gått söderut, utan att veta om det, och hittat Fabriken.

'Jag kommer aldrig att få en chans till', sa Gentry. Slick stirrade på det spända ansiktet och ögonen som var uppspärrade av desperation. 'Jag kommer aldrig att se det…'

Och Slick kom ihåg den gången Gentry hade slagit honom, hur han hade sett ner på skiftnyckeln och känt… Ja, Cherry hade inte rätt om dem, men där fanns något annat, han visste inte vad han skulle kalla det. Han slet till sig trodnätet med vänster hand och knuffade Gentry hårt i bröstet med höger. 'Håll käften! Håll käften för fan!' Gentry ramlade bakåt mot stålbordets kant.

Slick svor tyst över honom medan han fumligt satte på sig det känsliga nätet av kontaktdermatroder över pannan och tinningarna.

Han kopplade in sig.

Hans stövlar knastrade i grus.

Han öppnade ögonen och såg ner – grusgången låg slät i gryningen, renare än någonting i Dog Solitude. Han lyfte blicken och såg hur den svängde bortåt, och bortom grönskan och träden det höga skiffertaket på ett hus av halva Fabrikens storlek. Det fanns statyer nära honom i det höga fuktiga gräset. Ett rådjur av järn och den sönderbrutna torson av en manskropp huggen ur vit sten, utan huvud och armar och ben. Fåglar sjöng, och det var det enda ljudet.

Han började gå upp längs uppfarten, mot det grå huset, för det verkade inte finnas annat att göra. När han kom nära huset kunde han se förbi det på mindre byggnader och ett brett platt gräsfält där hängglidare stod uppspända mot vinden.

En saga, tänkte han och såg upp mot herrgårdens breda takfot av sten, de blyinfattade rombiska glasrutorna – som någon video han hade sett som barn. Fanns det verkligen människor som bodde på sådana här ställen? Men det är inget ställe, påminde han sig själv, det bara känns så.

'Gentry', sa han, 'ta mig härifrån för fan, okej?'

Han studerade sina handryggar. Ärr, ingrodd smuts, svarta halvmånar av fett under de trasiga naglarna. Fettet fastnade och gjorde dem sköra, så de gick sönder lätt.

Han började känna sig dum där han stod. Någon kanske iakttog honom från huset. 'Åt helvete med det', sa han och började gå upp för den breda stenlagda gången och föll omedvetet in i den slängiga gången han hade lärt sig i Deacon Blues.

På dörren satt en grej fastsatt på en panel i mitten: en hand, liten och gracil, som höll ett klot av en biljardbolls storlek, allt i gjutjärn. Gångjärn vid vristen så att man kunde lyfta på den och smälla ner den. Det gjorde han. Hårt. Två gånger, och sedan två gånger till. Inget hände. Dörrhandtaget var av mässing med blommönster som knappt syntes efter år av användning. Det gick lätt att vrida om. Han öppnade dörren.

Han blinkade mot ett överflöd av färger och strukturer – ytor av mörkt polerat trä, svart och vit marmor, mattor med tusen milda färger som glödde som kyrkfönster, polerat silver, speglar… Han log av den mjuka chocken och lät ögonen dras från den ena nya synen till den andra, föremål han inte hade några ord för…

'Letar du efter nån särskild, grabben?'

Mannen stod framför den enorma öppna spisen iklädd tajta svarta jeans och vit T-tröja. Han var barfota och höll en stor konjakskupa i höger hand. Slick blinkade mot honom.

'Skit', sa Slick, 'du är han…'

Mannen snurrade på glaset så att den bruna drycken skvalpade upp längs kanterna och tog en klunk. 'Jag väntade mig att Afrika skulle hitta på nåt sånt här så småningom', sa han, 'men på nåt sätt ser du inte ut som hans typ av hantlangare, kompis.'

'Det är du som är The Count.'

'Ja', sa han, 'jag är The Count. Och vem fan är du?'

'Slick. Slick Henry.'

Han skrattade. 'Vill du ha lite cognac, Slick Henry?' Han gjorde en gest med glaset mot en möbel i polerat trä där utsirade flaskor stod på rad, var och en med en liten silverskylt hängande i en kedja runt halsen.

Slick skakade på huvudet.

Mannen ryckte på axlarna. 'Man blir i alla fall inte full av det… Ursäkta att jag säger det, Slick, men du ser ut som skit. Har jag rätt när jag förmodar att du inte tillhör Kid Afrikas organisation? Och i så fall, vad gör du här egentligen?'

'Gentry har skickat mig.'

'Vilken Gentry?'

'Det är du som ligger på båren, eller hur?'

'Killen på båren är jag. Var, exakt, finns den där båren just nu, Slick?'

'Hos Gentry.'

'Var är det?'

'Fabriken.'

'Och var är det?'

'Dog Solitude.'

'Och hur hamnade jag där, var det nu ligger?'

'Kid Afrika, han tog dit dig. Kom dit med dig tillsammans med en tjej som heter Cherry, va? Och jag var skyldig honom en tjänst, så han ville att jag skulle ha dig hos mig ett tag, dig och Cherry, och hon tar hand om dig.'

'Du kallade mig Count, Slick…'

'Cherry sa att Kid kallade dig det en gång.'

'Säg mig en sak, Slick, verkade The Kid orolig när han kom med mig?'

'Cherry sa att han verkade rädd, borta i Cleveland.'

'Det gjorde han säkert. Vem är den här Gentry? En kompis till dig?'

'Fabriken är hans ställe. Jag bor där också…'

'Den här Gentry, är han en cowboy, Slick? Tangentbordsjockey? Jag menar, om du är här så måste han vara rätt teknisk, eller hur?'

Nu var det Slicks tur att rycka på axlarna. 'Gentry, han är som en artist, liksom. Han har teorier. Svårt att förklara. Han fixade ett par tjuvkontakter till den där grejen på båren, den du är inkopplad på. Först försökte han få fram en bild på en holorigg, men det kom bara nån apgrej, nån sorts skugga, så han övertalade mig att…'

'Herregud… Strunt i det. Den här Fabriken du pratar om, ligger den ute på vischan nånstans? Är den ganska isolerad?'

Slick nickade.

'Och den här Cherry, är hon någon sorts hyrd sköterska?'

'Ja. Hade sjukvårdarcertifikat, sa hon.'

'Och ingen har kommit och letat efter mig än?'

'Nej.'

'Det är bra, Slick. För om någon kommer, nån annan än min ljugande råtta till kompis Kid Afrika, så kan ni killar hamna i allvarligt trubbel.'

'Jaså?'

'Just det. Så lyssna på mig, okej? Jag vill att du ska komma ihåg det här. Om det dyker upp folk på eran Fabrik så är er enda jävla chans att koppla in mig i matrisen. Hajar du?'

'Hur kommer det sig att du kallas The Count? Jag menar, vad betyder det?'

'Bobby. Jag heter Bobby. Count var mitt artistnamn en gång, det är allt. Tror du att du kan komma ihåg vad jag sa till dig?'

Slick nickade igen.

'Bra.' Han satte ner sitt glas på möbeln med alla de fina flaskorna. 'Lyssna', sa han. Från den öppna dörren kom ljudet av däck i gruset. 'Vet du vad det där är, Slick? Det är Angela Mitchell.'

Slick vände sig om. Bobby The Count tittade ut mot uppfarten.

'Angie Mitchell? Stimstjärnan? Är hon här inne också?'

'På sätt och vis, Slick, på sätt och vis…'

Slick såg den långa svarta bilen glida förbi. 'Men du', började han, 'Count, jag menar Bobby, vad…'

'Lugn', sa Gentry, 'sitt bara stilla. Lugn. Lugn…'

KAPITEL TJUGOFEM

Till östkusten

MEDAN Kelly och hans assistenter samlade ihop hennes garderob för resan kände hon det som om huset rörde sig runt henne och förberedde sig för en av de korta perioderna av obeboddhet.

Hon kunde höra deras röster där hon satt i vardagsrummet, deras skratt. En av assistenterna var en flicka i blå polykarbonexo som gjorde att hon kunde bära Herméskoffertarna som om de var viktlösa block av frigolit – den surrande skelettdräkten tassade mjukt nerför trappan på sina klumpiga dinosauriefötter. Blått skelett, läderkistor.

Nu stod Porphyre i dörren. 'Är lilla fröken klar?' Han hade på sig en lång vid kappa av tunt svart läder. Sporrar av similidiamanter gnistrade ovanför klackarna på hans lackstövlar.

'Porphyre', sa hon, 'du har inte din uniform. Vi ska ju göra en entré i New York.'

'Kamerorna är ute efter dig.'

'Ja', sa hon, 'inför mitt återinsättande.'

'Porphyre kommer att hålla sig ordentligt i bakgrunden.'

'Jag har aldrig märkt att du har varit rädd för att stjäla scenen för någon annan.'

Han flinade och visade upp skulpterade tänder, strömlinjeformade tänder, en avantgardetandläkares dröm om vad tänder skulle kunna vara hos en snabbare, mera elegant ras.

'Danielle Start kommer att flyga med oss.' Hon hörde ljudet av helikoptern som närmade sig. 'Hon möter oss på LAX.'

'Vi stryper henne', sa han med konspiratorisk röst när han hjälpte henne på med den blåräv som Kelly hade valt ut. 'Om vi lovar att antyda till faxen att motivet var sex så kanske hon till och med går med på det…'

'Du är för hemsk.'

'Danielle är hemsk, lilla fröken.'

'Ska du säga.'

'Ja', sa hårfrisören och knep ihop ögonen, 'men jag har ett barns själ.'

Nu landade helikoptern.

Danielle Stark, som jobbade åt både Vogue -Nippon och Vogue -Europa, var enligt envisa rykten närmare nittio. Om det var sant, tänkte Angie när hon i smyg inspekterade journalistens figur när de tre steg ombord på Lear-jeten, så borde hon och Porphyre ligga lika när det gällde mängden kirurgiska ingrepp. Hon var till synes en vidjesmal trettioåring vars enda uppenbara förbättringar var ett par ljusblå Zeissimplantat. En ung fransk modereporter hade en gång kallat dem 'modernt omoderna' – enligt Nätlegenden hade reportern aldrig jobbat igen.

Och snart, det visste Angie, skulle Danielle vilja prata droger, kändisdroger, med blåklintsögonen uppspärrade som på en skolflicka för att ta in allt.

Inför Porphyres stränga blick lyckades Danielle hålla sig tills de nått marschfart någonstans över Utah.

'Jag hade hoppats', sa hon, 'att jag inte skulle behöva bli den som tog upp ämnet.'

'Danielle', svarade Angie, 'jag är så ledsen. Så tanklöst.' Hon rörde vid träpanelen på Hosaka-flygköket som surrade tyst och började servera små fat med terökt anka, ostron på svartpeppartoast, räkpaj, sesampannkakor… Porphyre fattade galoppen och tog fram en flaska kyld Chablis – Danielles favorit påminde sig Angie nu. Någon – Swift? – hade också kommit ihåg.

'Droger', sa Danielle en kvart senare och tog det sista av ankan.

'Oroa dig inte', lugnade Porphyre henne. 'När du kommer till New York kommer där att finnas allt du vill ha.'

Danielle log. 'Du är så lustig. Vet du om att jag har en kopia av din födelseattest? Jag känner till ditt riktiga namn.' Hon såg menande på honom, fortfarande leende.

'Snack', sa han och fyllde på hennes glas.

'Intressant anteckning om kongenitala defekter.' Hon smuttade på vinet.

'Kongenitala, genitala… Vi förändras alla så mycket nu för tiden, gör vi inte? Vem har fixat ditt hår, älskling?' Han lutade sig fram. 'Det försonande draget hos dig är att du får resten av din sort att framstå som nästan mänskliga.'

Danielle log.

Själva intervjun gick utan problem. Danielle var en alltför skicklig intervjuare för att tillåta sina stötar att överskrida smärtgränsen, där de skulle kunna ge upphov till allvarligt motstånd. Men när hon drog med fingertoppen över tinningen och stängde av inspelningsapparaturen stålsatte sig Angie inför det verkliga anfallet.

'Tack ska du ha', sa Danielle. 'Resten av resan är förstås off the record.'

'Varför tar du inte bara en flaska vin eller två till och trynar in?' frågade Porphyre.

'Vad jag inte fattar, älskling', sa Danielle och ignorerade honom, 'är varför du brydde dig…'

'Varför jag brydde mig, Danielle?'

'Att du åkte på den där tråkiga kliniken och alltihop. Du har sagt att det inte påverkade ditt arbete. Du har också sagt att du inte blev ›hög‹, inte i den vanliga betydelsen.' Hon fnittrade. 'Men du vidhåller att det var en så fruktansvärt vanebildande drog. Varför bestämde du dig för att sluta?'

'Det var fruktansvärt dyrt…'

'Men i ditt fall var väl det en akademisk fråga.'

Sant, tänkte Angie, men en vecka kostade ungefär en av dina årslöner.

'Jag började väl tycka illa om att behöva betala för att känna mig normal. Eller nästan normal.'

'Byggde du upp en tolerans?'

'Nej.'

'Så konstigt.'

'Nej, inte egentligen. De här designerkemisterna kan skapa ämnen som saknar de traditionella nackdelarna.'

'Jaha. Men hur är det med de nya nackdelarna, nackdelarna som finns nu?' Danielle slog upp mer vin åt sig. 'Jag har naturligtvis hört en annan version av allt det här.'

'Har du?'

'Naturligtvis. Vad det var, vem som gjorde det, varför du slutade.'

'Jaså?'

'Det var en antipsykotisk medicin, framställd i Sense/Nets egna labb. Du slutade ta den för att du föredrar att vara galen.'

Porphyre tog försiktigt glaset ur Danielles hand när hennes ögonlock sackade tungt över de lysande blå ögonen. 'Nattinatt, älskling', sa han. Danielles ögon slöts och hon började snarka lätt.

'Porphyre, vad…?'

'Jag preparerade hennes vin', sa han. 'Hon kommer inte att märka något, lilla fröken. Hon kommer inte att minnas något som hon inte spelade in…' Han flinade brett. 'Du ville väl ändå inte vara tvungen att lyssna på ragatan hela vägen, eller hur?'

'Men hon kommer att begripa det, Porphyre!'

'Nej, det kommer hon inte. Vi säger till henne att hon klämde tre flaskor själv och ställde till det för jäkligt på toaletten. Och hon kommer att känna det så, också.' Han fnissade.

Danielle snarkade fortfarande, nu riktigt ljudligt, i en av de två utfällbara kojerna längst bak i kabinen.

'Porphyre', sa Angie, 'tror du att hon kan ha rätt?'

Hårfrisören såg på henne med sina underbart vackra, omänskliga ögon. 'Och du skulle inte ha vetat om det?'

'Jag vet inte…'

Han suckade. 'Lilla fröken oroar sig för mycket. Du är fri nu. Njut av det.'

'Jag hör faktiskt röster, Porphyre.'

'Det gör vi väl alla, lilla fröken.'

'Nej', sa hon, 'inte som mina. Vet du något om afrikanska religioner, Porphyre?'

Han log. 'Jag är inte afrikan.'

'Men när du var barn…'

'När jag var barn', sa Porphyre, 'så var jag vit.'

'Åh…'

Han skrattade. 'Religioner, lilla fröken?'

'Innan jag kom till Nätet hade jag vänner. I New Jersey. De var svarta och… religiösa.'

Han log igen och rullade med ögonen. 'Voodoo, lilla fröken? Kycklingben och mintolja?'

'Du vet att det inte är så.'

'Än sen då?'

'Reta mig inte Porphyre. Jag behöver dig.'

'Lilla fröken har mig. Och visst, jag vet vad du menar. Och det är de som är dina röster?'

'De var det. Efter att jag hade börjat använda pulver försvann de…'

'Och nu?'

'De är borta.' Men impulsen var borta nu, och hon drog sig för att berätta för honom om Grande Brigitte och drogen i jackan.

'Bra', sa han. 'Det var bra, lilla fröken.'

Learen började sin nedstigning över Ohio. Porphyre stirrade in i mellanväggen, stilla som en staty. Angie såg ut på molnlandskapet nedanför som höjde sig mot dem och mindes leken hon hade lekt på flygplan som barn, när hon hade skickat ut en låtsas-Angie att hoppa genom molndalarna och över fluffiga toppar som på ett magiskt sätt hade blivit fasta. De planen hade tillhört Maas-Neotek, förmodade hon. Från Maas direktörsflygplan hade hon gått över till Nätets Learplan. Hon kände till vanliga flygplan bara som scener för hennes stimprogram: New York till Paris på jungfruresan med JAL :s renoverade Concorde, med Robin och ett handplockat sällskap Nätfolk.

De sjönk. Var de över New Jersey än? Hörde barnen som svärmade på taklekplatserna på Beauvoirs arkologi Learens motor? Svepte ljudet av hennes passage för ett ögonblick över Bobbys barndoms andelslägenheter? Så obegripligt invecklad världen var, i sina rent mekaniska detaljer, när Sense/Nets centrala önskemål skakade om små, små ben i öronen på okända, ovetande barn…

'Porphyre känner till en del', sa han, mycket tyst. 'Men Porphyre behöver tid att tänka, lilla fröken…'

De girade för själva inflygningen.

KAPITEL TJUGOSEX

Kuromaku

OCH Sally var tyst, på gatan och i taxin, hela den kalla vägen tillbaka till hotellet.

Sally och Swain blev utpressade av Sallys fiende 'ovanför schaktet'. Sally var tvungen att kidnappa Angie Mitchell. Tanken att någon skulle röva bort Sense/Netstjärnan föreföll Kumiko enastående overklig, som om någon konspirerade för att mörda en sagofigur.

Finnen hade antytt att Angie själv redan var inblandad, på något mystiskt sätt, men han hade använt ord och idiom som Kumiko inte hade förstått. Någonting i cyberspace, folk som slöt pakter med något eller några där. Finnen hade känt en pojke som blev Angies pojkvän – men var inte Robin Lanier hennes pojkvän? Kumikos mamma hade låtit henne köra flera av Angie och Robinprogrammen. Pojken hade varit cowboy, datatjuv som Tick i London…

Och hur var det med fienden, utpressaren? Hon var galen, sa Finnen, och hennes galenskap hade lett till nedgången i familjens affärer. Hon bodde ensam i sina förfäders hem, huset som kallades Straylight. Vad hade Sally gjort för att dra på sig hennes fiendskap? Hade hon verkligen dödat kvinnans far? Och vilka var de andra, de andra som hade dött? Hon hade redan glömt gaijinnamnen…

Och hade Sally fått reda på det hon ville av besöket hos Finnen? Kumiko hade väntat på något uttalande till slut från det armerade altaret, men samtalet hade runnit ut i intet, i en gaijinritual av skämtsamma avskedsord.

I hotellobbyn satt Petal och väntade i en blå plyschfåtölj. Resklädd, med kroppshyddan inklämd i en grå tweedkostym med väst, reste han sig ur fåtöljen som någon sorts egendomlig ballong när de kom in, med ögonen lika milda som vanligt bakom de stålbågade glasögonen.

'Hej', sa han och hostade. 'Swain har skickat mig efter er. Bara för att se efter flickan, förstår du.'

'Ta med henne tillbaka', sa Sally. 'Nu. I kväll.'

'Sally! Nej!' Men Sallys hand höll redan hårt om Kumikos överarm och drog henne mot dörröppningen till den mörka loungen bredvid lobbyn.

'Vänta här', sa hon skarpt till Petal. 'Hör på nu', sa hon och drog Kumiko runt hörnet, in i skuggan. 'Du ska åka tillbaka. Jag kan inte behålla dig här nu.'

'Men jag trivs inte där. Jag gillar inte Swain, hans hus… Jag…'

'Petal är okej', sa Sally med snabb röst och lutade sig nära. 'Om det kniper så skulle jag lita på honom. Swain, tja, du vet vad Swain är för en, men han tillhör din far. Vad som än händer så tror jag att de kommer att hålla dig undan. Men om det går riktigt illa, verkligt illa, så gå till puben där vi träffade Tick. The Rose and Crown. Kommer du ihåg?'

Kumiko nickade och hennes ögon fylldes av tårar.

'Om Tick inte är där så leta reda på en bartender som heter Bevan och nämn mitt namn.'

'Sally, jag…'

'Det kommer att gå bra', sa Sally och kysste henne plötsligt så att en av hennes linser för ett ögonblick nuddade vid Kumikos kindben, förbluffande kall och oböjlig. 'Jag för min del, baby, jag sticker.'

Och det gjorde hon, in i det dova klirret i loungen, och Petal harklade sig i dörren.

Flygningen tillbaka till London var som en väldigt lång tunnelbaneresa. Petal fördrev tiden med att skriva in ord, en bokstav i taget, i något idiotiskt korsord i en engelsk fax, tyst muttrande för sig själv. Till slut somnade hon och drömde om sin mor…

'Värmen fungerar', sa Petal när de körde till Swains hus från Heathrow. Det var obehagligt varmt i Jaguaren, en torr värme som luktade läder och fick hennes bihålor att värka. Hon ignorerade honom och stirrade ut i det bleka morgonljuset, på hustak som sken svarta genom smältande snö, rader av skorstenar…

'Han är inte arg på dig, vet du', sa Petal. 'Han känner ett särskilt ansvar…'

'Giri.'

'Oh… ja. Ansvar, förstår du. Man har aldrig kunna påstå att Sally är förutsägbar, egentligen, men vi hade aldrig väntat oss…'

'Jag vill inte prata, tack.'

Hans små oroliga ögon i backspegeln.

Gatan var kantad med parkerade bilar, långa silvergrå bilar med färgade rutor.

'Har en massa besök den här veckan', sa Petal och parkerade mitt emot nummer sjutton. Han steg ut och öppnade dörren åt henne. Hon följde stum efter honom över gatan och upp för den grå trappan där den svarta dörren öppnades av en satt, rödbrusig man i trång mörk kostym som Petal svepte förbi som om han inte fanns.

'Vänta', sa den rödbrusige. 'Swain vill träffa henne…'

Mannens ord fick Petal att tvärstanna. Med oroväckande snabbhet snurrade han grymtande runt och hög tag i mannens kavajslag.

'I fortsättningen visar du tamejfan lite respekt', sa Petal, och fast han inte hade höjt rösten så var på något vis all hans trötta mjukhet borta. Kumiko hörde sömmar brista.

'Ledsen, herrn.' Den rödbrusige var försiktigt uttryckslös i ansiktet. 'Han sa åt mig att säga till dig.'

'Kom med då', sa Petal till henne och släppte greppet om kamgarnstyget. 'Han vill nog bara säga hej.'

De fann Swain sittande vid ett tre meter långt matsalsbord i det rum där hon hade sett honom första gången, med rangdrakarna dolda innanför den knäppta skjortan och en randig sidenslips. Hans ögon mötte hennes när hon kom in. Det smala ansiktet skuggades av en läslampa i mässing med grön skärm som stod bredvid ett litet tangentbord och en tjock bunt papper på bordet. 'Fint', sa han, 'och hur var det i Sprawl?'

'Jag är väldigt trött, mr Swain. Jag skulle vilja gå till mitt rum.'

'Vi är glada att ha dig tillbaka, Kumiko. Sprawl är ett farligt ställe. Sallys vänner där är förmodligen inte den sortens människor som din far skulle vilja att du umgås med.'

'Får jag gå till mitt rum nu?'

'Mötte du några av Sallys vänner, Kumiko?'

'Nej.'

'Verkligen? Vad gjorde ni då?'

'Ingenting.'

'Du ska inte vara arg på oss, Kumiko. Vi beskyddar dig.'

'Tack så mycket. Får jag gå till mitt rum nu?'

'Naturligtvis. Du måste vara väldigt trött.'

Petal följde henne till rummet och bar hennes väska. Hans grå kostym var skrynklig efter flygresan. Hon var noga med att inte titta när de passerade marmorbystens döda blick och stället där Maas-Neotekapparaten fortfarande kunde ligga gömd, fast med Swain och Petal i rummet kunde hon inte komma på något sätt att ta tillbaka den.

Det var en ny känsla av rörelse i huset nu, snabb och dämpad: röster, fotsteg, hissens skramlande, knäppandet i rör när någon tappade upp ett bad.

Hon satt på fotänden av den stora sängen och stirrade på det svarta marmorbadkaret. Kvardröjande bilder av New York verkade sväva i utkanten av hennes synfält. Om hon slöt ögonen fann hon sig tillbaka i gränden, sittande på huk bredvid Sally. Sally som hade skickat i väg henne. Som inte hade vänt sig om. Sally, vars namn en gång hade varit Molly, eller Misty, eller bådadera. Återigen ovärdighet. Sumida, hennes mor drivande i mörka vatten. Hennes far. Sally.

Några ögonblick senare, driven av en nyfikenhet som förträngde skammen, reste hon sig upp, borstade håret, stack fötterna i tunna svarta gummitåsockor med räfflade plastsulor och gick mycket tyst ut i korridoren. När hissen kom stank den av cigarettrök.

Den rödbrusige gick fram och tillbaka på den blå mattan i hallen när hon kom ut ur hissen, med händerna i fickorna på sin trånga svarta kavaj. 'Öh', sa han och höjde på ögonbrynen, 'behöver du nåt?'

'Jag är hungrig', sa hon på japanska. 'Jag går till köket.'

'Öh', sa han och drog upp händerna ur fickorna och rättade till kavajen, 'pratar du engelska?'

'Nej', sa hon och gick rakt förbi honom nedför korridoren och runt hörnet. 'Öh', hörde hon honom säga, något mera ivrigt, men hon trevade redan bakom den vita bysten.

Hon lyckades sticka apparaten i fickan precis när han kom runt hörnet. Han överblickade rummet automatiskt med händerna löst hängande vid sidan på ett sätt som plötsligt påminde henne om hennes fars sekreterare.

'Jag är hungrig', sa hon på engelska.

Fem minuter senare hade hon återvänt till sitt rum med en stor apelsin som såg mycket brittisk ut – engelsmännen verkade inte sätta något särskilt värde på symmetri hos frukt. Hon stängde dörren bakom sig, placerade apelsinen på det svarta badkarets breda jämna kant och tog fram Maas-Neotekapparaten ur fickan.

'Snabbt nu', sa Colin och kastade tillbaka pannluggen när han kom i fokus, 'öppna den och sätt A/B-kontakten på A. Den nya organisationen har en tekniker som patrullerar och skannar efter avlyssningsapparater. När du väl har ändrat den där inställningen så bör den inte ge utslag.' Hon gjorde som han sa, med hjälp av en hårnål.

'Vad menar du', frågade hon med ljudlöst formade ord, '›den nya organisationen‹?'

'Har du inte lagt märke till det? Det är åtminstone ett dussin anställda nu, för att inte tala om alla besökarna. Ja, det är väl mindre fråga om en ny organisation än en upptrappning av procedurerna. Din mr Swain är en riktigt sällskaplig man, på sitt eget förtäckta sätt. Du har ett samtal här, mellan Swain och ställföreträdande chefen för säkerhetspolisen, som jag inbillar mig att många skulle döda för, inte minst förutnämnda tjänsteman.'

'Säkerhetspolisen?'

'Hemliga polisen. Jäkligt konstigt umgänge han håller sig med, Swain: typer från Buck House, tsarer från slummen i East End, höga polisbefäl…'

'Buck House?'

'Slottet, Buckingham Palace. För att inte nämna bankfolk från City, en simstimstjärna, skockar av dyra fixare och knarkhandlare…'

'En simstimstjärna?'

'Lanier, Robin Lanier.'

'Robin Lanier? Har han varit här?'

'Morgonen efter din brådstörtade avfärd.'

Hon såg in i Colins genomskinliga gröna ögon. 'Talar du sanning?'

'Ja.'

'Gör du alltid det?'

'Så långt jag vet, ja.'

'Vad är du för någonting?'

'En personlighetsbas på biochip från Maas-Neotek som är programmerad för att hjälpa japanska resenärer i Storbritannien.' Han blinkade mot henne.

'Varför blinkade du?'

'Varför tror du?'

'Svara på frågan!' Hennes röst höjdes i det spegelklädda rummet.

Spöket rörde vid sina läppar med ett smalt pekfinger. 'Jag är något annat också, visst. Jag tar lite för mycket initiativ för ett enkelt guideprogram. Fast modellen jag är baserad på är det bästa som finns, extremt sofistikerad. Men jag kan inte berätta exakt vad jag är, för det vet jag inte.'

'Vet du inte?' Åter ljudlöst, försiktigt.

'Jag vet allt möjligt', sa han och gick fram till ett av sovrumsfönstren. 'Jag vet att ett serveringsbord i Middle Temple Hall sägs vara gjort av stockar från the Golden Hind; att det är etthundratjugoåtta trappsteg upp till gångbroarna på Tower Bridge; att på Wood Street, till höger om Cheapside, finns en platan som tros vara den i vilken Wordsworths trast sjöng en gång…' Han vände sig plötsligt om mot henne. 'Fast det är det inte, för det nuvarande trädet klonades från originalet 1998. Jag vet allt det där, förstår du, och mycket mer, väldigt mycket mer. Jag skulle till exempel kunna lära dig grunderna i snooker. Det är det jag är, eller rättare sagt vad jag var avsedd att vara från början. Men jag är något annat också, och troligtvis något som har att göra med dig. Jag vet inte vad. Jag vet faktiskt inte.'

'Du var en present från min far. Kommunicerar du med honom?'

'Inte vad jag vet.'

'Du informerade honom inte om min avresa?'

'Du förstår inte', sa han. 'Jag visste inte att du hade varit borta förrän du aktiverade mig för ett ögonblick sedan.'

'Men du har spelat in…'

'Ja, men jag är inte medveten om det. Jag är bara ›här‹ när du aktiverar mig. Då värderar jag aktuella data… Men en sak kan du vara ganska säker på, och det är att det helt enkelt är omöjligt att skicka någon sorts signal från det här huset utan att Swains spioner märker det med en gång.'

'Skulle det kunna finnas flera såna som du, jag menar en till, i samma apparat?'

'Intressant tanke, men nej, om det inte har skett något upprörande och hemligt genombrott i teknologin. Jag tänjer de nuvarande gränserna en aning som det är, om man tänker på storleken på min hårdvara. Det vet jag från mitt lager av allmän bakgrundsinformation.'

Hon såg ner på apparaten i sin hand. 'Lanier', sa hon. 'Berätta.'

'Tio, tjugofem och sexton', sa han. Hennes huvud fylldes av röster utan kropp…

PETAL : Om ni vill följa med mig, sir.

SWAIN : Kom med in i biljardrummet.

EN TREDJE RÖST : Det är bäst för dig du har en orsak till det här, Swain. Tre Nätkillar väntar i bilen. Säkerhetstjänsten kommer att ha din adress i sin databas tills helvetet fryser igen.

PETAL : Underbar bil det där, sir, Daimlern. Kan jag ta er rock?

EN TREDJE RÖST : Vad är det Swain? Varför kunde vi inte träffas på Brown’s?

SWAIN : Ta av dig rocken, Robin. Hon har stuckit.

EN TREDJE RÖST : Stuckit?

SWAIN : Till Sprawl. Tidigt i morse.

EN TREDJE RÖST : Men det är inte dags…

SWAIN : Tror du att jag har skickat dit henne?

Mannens svar var ihåligt, oklart, försvann bakom en dörr som stängdes. 'Var det Lanier?' frågade Kumiko tyst.

'Ja', svarade Colin. 'Petal nämnde honom vid namn i en tidigare konversation. Swain och Lanier var tillsammans i tjugofem minuter.'

Ljud av en låsregel, rörelse.

SWAIN : Jävla röra, men inte mitt fel. Jag varnade dig för henne, sa till dig att varna dem. Född mördare, förmodligen psykopat…

LANIER : Ditt problem, inte mitt. Du behöver deras produkt och min hjälp.

SWAIN : Och vilket är ditt problem, Lanier? Varför är du med på det här? Bara för att bli av med Mitchell?

LANIER : Var är min rock?

SWAIN : Petal, mr Laniers rock för helvete.

PETAL : Sir.

LANIER : Jag har intrycket att de vill ha din rakbladstjej lika mycket som de vill ha Angie. Hon är definitivt en del av dealen. De tar henne också.

SWAIN : Kul för dem i så fall. Hon är redan på plats, i Sprawl. Pratade med henne på telefon för en timme sedan. Jag ska sätta henne i kontakt med min man där borta, han som har ordnat med… flickan. Och själv åker du tillbaka?

LANIER : I kväll.

SWAIN : Ja, då är det inget att oroa sig över.

LANIER : Adjö, Swain.

PETAL : Han är en ful jävel, den där.

SWAIN : Jag gillar inte det här riktigt…

PETAL : Men du gillar det du får, eller hur?

SWAIN : Där kan jag inte klaga, men varför tror du att de vill ha Sally också?

PETAL : Det vete gudarna. De får gärna ta henne för mig…

SWAIN : De. Jag gillar inte ›de‹…

PETAL : De kanske inte blir så glada när de får höra att hon har åkt dit på eget bevåg, med Yanakas dotter…

SWAIN : Nej. Men vi har fått tillbaka miss Yanaka. I morgon ska jag berätta för Sally att Prior är i Baltimore och ser till att flickan blir klar…

PETAL : Det är en otäck historia, det där…

SWAIN : Ta in en kanna kaffe till arbetsrummet.

Hon låg på rygg med ögonen slutna och lät Colins inspelningar spelas upp inne i hennes huvud, direktinput till hörselnerven. Swain verkade sköta det mesta av sina affärer i biljardrummet, vilket betydde att hon hörde folk komma och gå, början och slutet på samtal. Två män, varav den ene kan ha varit den rödbrusige, förde en oändlig diskussion om hundkapplöpning och morgondagens odds. Hon lyssnade med särskilt intresse när Swain och mannen från säkerhetspolisen ('säk' kallade Swain det) avgjorde en sak alldeles nedanför marmorbysten medan mannen förberedde sig för att gå. Hon avbröt avsnittet fem-sex gånger för att begära extra upplysningar. Colin svarade med välgrundade gissningar.

'Det här är ett mycket korrumperat land', sa hon till sist, djupt chockerad.

'Kanske inte mer än ditt eget', sa han.

'Men vad betalar Swain de här människorna med?'

'Information. Jag skulle tror att vår mr Swain nyligen har kommit över en mycket kraftfull informationskälla, och att han nu för fullt håller på att växla in den i makt. Baserat på vad vi har hört så skulle jag tro att det här har varit hans bransch ett bra tag. Vad som är tydligt är dock att han är på väg upp, håller på att bli större. Det finns interna tecken som tyder på att han för närvarande är en mycket viktigare person än vad han var för en vecka sedan. Vi har också det faktum att personalen har utökats…'

'Jag måste berätta för… min vän.'

'Shears? Berätta vad?'

'Vad Lanier sa. Att de skulle ta henne, tillsammans med Angela Mitchell.'

'Var är hon då?'

'Sprawl. Ett hotell…'

'Ring henne. Men inte härifrån. Har du några pengar?'

'En MitsuBank-chip.'

'Inget att ha i en telefonautomat, tyvärr. Inga mynt?'

Hon reste sig från sängen och gick noggrant igenom de enstaka engelska mynt som hade samlats på botten av hennes handväska. 'Här', sa hon och fick fram ett tjockt, guldfärgat mynt, 'tio pund.'

'Du behöver två såna för att ringa ett lokalsamtal.' Hon slängde ner mässingstian i handväskan igen. 'Nej, Colin. Inte telefon. Jag vet ett bättre sätt. Jag vill härifrån. Nu. I dag. Hjälper du mig?'

'Naturligtvis', sa han, 'fast jag råder dig att låta bli.'

'Men jag tänker göra det.'

'Då så. Hur tänker du bära dig åt?'

'Jag ska säga till dem', sa hon, 'att jag måste ut och shoppa.'

KAPITEL TJUGOSJU

En farlig kvinna

KVINNAN måste ha kommit in någon gång efter midnatt, räknade hon ut senare, för det var efter att Prior hade kommit tillbaka med krabborna, andra påsen krabbor. De hade verkligen goda krabbor i Baltimore, och när hon kom ner från tjack fick hon alltid god aptit, så hon hade övertalat honom att hämta lite mer. Gerald fortsatte komma in och byta diskarna på armarna på henne. Hon gav honom sitt fånigaste leende varje gång, tryckte ut det lugnande medlet när han hade gått och satte sedan tillbaka dem. Till slut sa Gerald att hon skulle sova lite – han släckte ljuset och vred ner det konstgjorda fönstret på lägsta läge, en blodröd solnedgång.

När hon var ensam igen stack hon ner handen mellan sängen och väggen och hittade elpistolen i hålet i madrassen.

Hon somnade utan att ha tänkt göra det, medan fönstret glödde rött som en solnedgång i Miami, och hon måste ha drömt om Eddy eller i alla fall om Hooky Green’s, att hon dansade med någon där på fyrtiotredje våningen, för när braket väckte henne var hon inte säker på var hon var men hon hade en mycket klar bild över vägen ut ur Hooky Green’s, så hon tänkte att hon måste ta trapporna för det verkade vara något bråk…

Hon var halvvägs ur sängen när Prior kom in genom dörren, verkligen genom dörren för den var fortfarande stängd när han slog emot den. Han kom farande igenom den baklänges och den bara slogs till splitter och bitar av vaxkakemönstrad wellpapp.

Hon såg honom slå emot väggen, och sedan golvet, och sedan rörde han sig inte mer och någon annan stod i dörrhålet, belyst bakifrån från det andra rummet, och allt hon kunde se av ansiktet var två kurvor av reflekterat rött ljus från den falska solnedgången.

Hon drog tillbaka benen i sängen och kröp tillbaka mot väggen samtidigt som hon lät handen glida ner till…

'Rör dig inte, bruden.' Det var något mycket skrämmande med den där rösten, för den var så jävla munter, som om det hade varit ett stort nöje att kasta Prior genom dörren. 'Jag menar rör dig absolut inte…' Och kvinnan klev över rummet i tre långa steg och kom mycket nära, så att Mona kände kylan från lädret i kvinnans jacka.

'Okej', sa Mona, 'okej…'

Sedan högg händer tag i henne snabbt, och hon låg platt på rygg med axlarna hårt nedpressade i madrassen och någonting – elpistolen – fanns rakt framför hennes ansikte.

'Var har du fått tag i den här lilla prylen?'

'Äh', sa Mona, som om det var något hon hade glömt bort, 'den låg i min pojkväns jacka. Jag lånade hans jacka…'

Monas hjärta bultade. Det var något med de där glasen…

'Visste skitstöveln om att du hade den här mojängen?'

'Vem?'

'Prior', sa kvinnan och släppte henne för att vända sig om. Sedan sparkade hon honom, sparkade Prior om och om igen, hårt. 'Nej', sa hon och slutade lika abrupt som hon hade börjat, 'jag tror inte Prior visste om det.'

Sedan stod Gerald i dörren som om ingenting hade hänt, utom att han tittade sorgset på den delen av dörren som fortfarande hängde kvar i karmen och gned med tummen över kanten på en bit splittrad laminat. 'Kaffe, Molly?'

'Två kaffe, Gerald', sa kvinnan och undersökte elpistolen. 'Svart för mig.'

Mona smuttade på sitt kaffe och studerade kvinnans kläder och hår medan de väntade på att Prior skulle vakna upp. Det verkade i alla fall vara det de höll på med. Gerald var borta igen.

Hon var inte speciellt lik någon Mona hade sett förut. Hon kunde inte placera henne på stilkartan alls, utom att hon måste ha haft en del pengar. Håret var europeiskt, Mona hade sett frisyren i en tidning. Hon var ganska säker på att det inte var årets mode någonstans, men det gick ganska bra ihop med glasögonen, som var implantat, inopererade direkt i skinnet. Mona hade sett en taxichaffis i Cleveland som hade sådana. Och hon bar en kort jacka, mycket mörkt brun, för enkel för Monas smak men uppenbarligen ny, med en stor fårskinnskrage. Jackan var uppknäppt nu, över en konstig grön sak som var spänd över brösten och magen på henne som en brynja, vilket Mona förmodade att det nog också var, och jeans av något slags grågrön, mossig mocka, tjocka och mjuka, och Mona tyckte att de var det bästa i hennes utstyrsel – hon hade kunnat tänka sig ett par av dem själv, utom att stövlarna förstörde intrycket, knähöga svarta stövlar, sådana som motocrossförare har, med tjocka gula gummisulor och stora remmar över vristerna, kromspännen hela vägen upp och hemska breda tår. Och var hade hon fått tag i det där nagellacket, det där vinröda? Mona trodde inte ens att de tillverkade den färgen längre.

'Vad fan glor du på?'

'Öh… dina stövlar.'

'Och?'

'De passar inte ihop med dina byxor.'

'Tog på mig dem för att sparka skiten ur Prior.'

Prior stönade på golvet och började kräkas. Det fick Mona att må illa hon också, så hon sa att hon skulle gå på toaletten.

'Försök inte sticka härifrån.' Kvinnan verkade titta på Prior över kanten på sin vita porslinskopp, men med de där glasögonen var det svårt att vara säker.

På något sätt fann hon sig själv i badrummet med handväskan i knät. Hon skyndade sig för att få dosen klar – malde den inte fint nog, så det brände i halsen, men som Lanette brukade säga, man har inte alltid tid för de fina detaljerna. Och hur som helst, kändes inte alltihop mycket bättre nu? Det fanns en liten dusch i Geralds badrum, men den såg ut som om den inte hade använts på länge. Hon tog en närmare titt och såg grått mögel som växte runt avloppet, och fläckar som såg ut som blod.

När hon kom tillbaka höll kvinnan på att släpa in Prior i ett av de andra rummen genom att dra honom i fötterna. Han hade strumpor på, men inga skor, lade Mona märke till nu, som om han hade lagt upp fötterna för att sova. Hans blå skjorta var blodig och ansiktet helt blåslaget.

Vad Mona kände, nu när tjacket rusade fram i kroppen, var en klar och oskuldsfull nyfikenhet. 'Vad gör du?'

'Jag tror jag måste väcka honom', sa kvinnan, som om hon var på tunnelbanan och talade om en annan passagerare som höll på att missa sin station. Mona följde med henne in i rummet där Gerald utförde sitt jobb. Allt var rent och sjukhusvitt. Hon såg på när kvinnan fick upp Prior i ett slags stol, som på en skönhetssalong, med spakar och knappar och grejer. Det är inte det att hon är stark, tänkte Mona, utan att hon vet hur hon ska fördela tyngden. Priors huvud föll åt ena sidan när kvinnan fäste en svart rem över hans bröst. Mona började tycka synd om honom, men sedan kom hon ihåg Eddy.

'Vad är det?' Kvinnan fyllde en vit plastbehållare med vatten från en förkromad kran.

Mona försökte säga det hela tiden och kände hur tjacket fick hjärtat att börja accelerera utan kontroll. Han dödade Eddy, försökte hon säga, men hon fick inte fram det. Men det måste hon ha fått ändå, för kvinnan sa, 'Ja, han gör såna grejer… om man låter honom hållas.' Hon hällde vattnet över Prior, i ansiktet och över hela skjortan. Hans ögon flög upp. Vitan i det vänstra var helt röd. Metallspetsarna på elpistolen sprutade vita gnistor när kvinnan tryckte den mot den våta skjortan. Prior skrek.

Gerald var tvungen att lägga sig på alla fyra för att dra ut henne under sängen. Han hade svala, mycket försiktiga händer. Hon kunde inte minnas hur hon hade hamnat där, men nu var allt lugnt. Gerald hade på sig en grå överrock och mörka glasögon.

'Du ska följa med Molly nu, Mona', sa han.

Hon började skaka.

'Jag tror jag borde ge dig något för dina nerver.'

Hon ryggade bakåt, ur hans grepp. 'Nej! Rör mig inte för fan!'

'Strunta i det Gerald', sa kvinnan från dörren. 'Det är dags att du sticker nu.'

'Jag tror inte du vet vad du gör', sa han, 'men lycka till.'

'Tack. Tror du att du kommer att sakna stället?'

'Nej. Jag hade tänkt pensionera mig snart ändå.'

'Jag med', sa kvinnan och sedan gick Gerald utan att ens nicka till Mona.

'Har du några kläder?' frågade kvinnan Mona. 'Ta på dem. Vi ska också gå.'

När hon klädde på sig fann Mona att hon inte kunde knäppa klänningen över sina nya bröst, så hon lämnade den oknäppt, satte på sig Michaels jacka och drog upp dragkedjan till hakan.

KAPITEL TJUGOÅTTA

Främmande

IBLAND behövde han bara stå där och se upp på Domaren, eller sitta på huk bredvid Häxan. Det höll tillbaka minneshackandet. Inte fugorna, de riktiga återfallen, men den där ryckiga ofokuserade känslan han fick, som om minnestejpen slirade hela tiden i hans huvud och tappade bort små, små tillägg av erfarenhet… Så det gjorde han nu, och det fungerade och till sist såg han att Cherry fanns där bredvid honom.

Gentry var uppe på loftet med formen han hade fångat, något han kallade en makroform-nod, och han hade knappt lyssnat på vad Slick hade försökt berätta för honom om huset och hela stället och Bobby The Count.

Så Slick hade kommit hit ner för att sitta bredvid en Undersökare i kylan och mörkret och tänka tillbaka på allt han hade gjort med så många olika verktyg, och var han hade skrapat ihop varje del, och sedan sträckte Cherry ut armen och rörde vid hans kind med sin kalla hand.

'Mår du okej?' frågade hon. 'Jag tänkte att det kanske höll på att hända igen…'

'Nej. Jag bara behöver komma ner här ibland.'

'Han kopplade in dig på The Counts box, eller hur?'

'Bobby', sa Slick, 'Bobby heter han. Jag träffade honom.'

'Var?'

'Där inne. Det är en hel värld. Där finns ett stort hus, som ett slott eller nåt, och han är där.'

'Ensam?'

'Han sa att Angie Mitchell också är där inne…'

'Han kanske är galen. Var hon där?'

'Jag såg henne inte. Såg en bil som han sa var hennes.'

'Det sista jag hörde om henne var att hon var på nån knarkklinik för kändisar i Jamaica.'

Han ryckte på axlarna. 'Jag vet inte.'

'Hurdan var han?'

'Han såg yngre ut. Vem som helst skulle se risig ut med alla de där slangarna och den andra skiten i sig. Han trodde att Kid Afrika dumpade honom här för att han var rädd. Han sa att om nån kommer och letar efter honom så ska vi koppla in honom i matrisen.'

'Varför det?'

'Ingen aning.'

'Du skulle ha frågat.'

Han ryckte på axlarna igen. 'Sett Bird nånstans?'

'Nej.'

'Skulle varit tillbaka för länge sen…' Han reste sig upp.

Little Bird kom tillbaka i skymningen, på Gentrys cykel. Hans mörka hårvingar var fuktiga av snö och fladdrande bakom honom när han kom invrålande över Solitude. Slick grinade illa – Little Bird körde på fel växel. Little Bird studsade upp för en backe av tillplattade oljefat och trampade på bromsen när han skulle ha gett full gas. Cherry flämtade till när Bird och cykeln skildes i luften. Cykeln verkade hänga där en sekund innan den voltade in i den rostiga härva av plåt som en gång varit en av Fabrikens sidobyggnader. Little Bird rullade runt, runt på marken.

På något sätt hörde Slick aldrig kraschen. Han stod bredvid Cherry i skydd av en dörrlös lastport – sedan sprang han över den delvis snötäckta rosten fram till den fallne föraren, utan övergång. Little Bird låg på rygg med blod på läpparna och med munnen delvis dold av alla de lädersnören och amuletter han bar runt halsen.

'Rör honom inte', sa Cherry. 'Han kan ha brutit några revben, eller vara helt mosad inuti…'

Little Birds ögon öppnades när han hörde hennes röst. Han förde ihop läpparna och spottade ut blod och en bit av en tand.

'Rör dig inte', sa Cherry, lade sig på knä bredvid honom och gick över till det distinkta sätt att tala som hon hade lärt sig på sjuksköterskeskolan. 'Du kan vara skadad…'

'Dra åt helvete, damen', lyckades han få fram och kämpade sig stapplande upp, med Slicks hjälp.

'Okej, din idiot', sa hon, 'förblöd du. Se om jag bryr mig ett skit.'

'Fick inte tag i den', sa Little Bird och kletade ut blod över ansiktet med baksidan av handen, 'lastbilen.'

'Jag ser det', sa Slick.

'Marvie och de, de har främmande. Som flugor på skit. Ett par svävare och en helikopter och skit. En massa folk.'

'Vadå för folk?'

'Som soldater, fast de inte är det. Soldater slöar, snackar skit, skämtar och så där när ingen höjdare tittar på. Men inte de.'

'Snutar?' Marvie och hans två bröder odlade muterade ruderater i ett dussin till hälften begravda tankvagnar. Ibland försökte de koka primitiva aminoföreningar, men deras labb flög i luften hela tiden. De var det närmaste fasta grannar Fabriken hade. Sex kilometer.

'Snutar?' Little Bird spottade ut en tandflisa till och kände försiktigt efter i munnen med ett finger. 'De gör inget olagligt. Förresten har snuten inte råd med sånt där, nya svävare, ny Honda…' Han flinade genom en hinna av blod och saliv. 'Jag hängde uppe på Solitude och spanade in dem ordentligt. Inte några som jag har lust att snacka med, och inte du heller. Verkar som jag pajade Gentrys cykel ordentligt, va?'

'Bry dig inte om det', sa Slick. 'Jag tror han har tankarna nån annanstans.'

'Fint…' Han stapplade i riktning mot Fabriken, föll nästan, rätade upp sig, fortsatte.

'Han är hög som ett hus', sa Cherry.

'Du, Bird', ropade Slick, 'vad hände med den där påsen du fick för att ge till Marvie?'

Bird vacklade till och vände sig om. 'Tappade den…' Sedan försvann han runt ett hörn av korrugerad plåt.

'Han kanske hittar på det där', sa Cherry. 'Om de där killarna. Eller ser syner.'

'Det tvivlar jag på', sa Slick och drog henne längre in i skuggan samtidigt som en svart Honda med släckta lyktor svängde ner mot Fabriken ur vinterskymningen.

Han hörde Hondan passera Fabriken för femte gången när han rusade upp för de gungande trapporna. Plåttaket skramlade av helikopterns framfart. Tja, det skulle i alla fall göra Gentry uppmärksam på att de hade främmande. Han tog den bräckliga gångbron i tio långa, långsamma steg. Han började undra om de någonsin skulle få ut The Count och hans bår igen utan att svetsa på extra I-balkar längs spannet.

Han gick in på det skarpt upplysta loftet utan att knacka. Gentry satt vid en arbetsbänk med huvudet vänt åt ena sidan och stirrade upp på plastfönstret i taket. Bänken var full av bitar av hårdvara och små verktyg.

'Helikopter', sa Slick flämtande efter klättringen.

'Helikopter', höll Gentry med och nickade tankfullt så att den rufsiga tuppkammen gungade. 'De verkar leta efter något.'

'Jag tror de just har hittat det.'

'Skulle kunna vara Fissionsmyndigheterna.'

'Bird såg folk hos Marvie. Såg helikoptern där också. Du lyssnade inte särskilt uppmärksamt när jag försökte berätta vad han sa.'

'Bird?' Gentry såg ner på de små färgglada sakerna på arbetsbänken. Tog upp två delar och vred ihop dem.

'The Count! Han sa att…'

'Bobby Newmark', sa Gentry. 'Ja. Jag vet mycket mer om Bobby Newmark nu.'

Cherry kom in bakom Slick. 'Ni måste göra nåt åt den där gångbron', sa hon och gick direkt fram till båren, 'den gungar för mycket.' Hon böjde sig ner för att kontrollera The Counts värden.

'Kom hit Slick', sa Gentry och reste sig upp. Han gick över till holobordet. Slick följde efter med blicken fäst på figuren som glödde där. Den påminde honom om mattorna han hade sett i det grå huset, den sortens mönster, fast de här var vävda av hårfin neon och hopsnodda i något slags oändlig knut – han fick ont i huvudet av att titta på knutens centrum. Han såg bort.

'Är det det där?' frågade han Gentry. 'Det du alltid har sökt efter?'

'Nej. Det sa jag ju till dig. Detta är bara en nod, en makroform. En modell…'

'Han har ett hus där inne, som ett slott, och gräs och träd och himmel…'

'Han har mycket mer än så. Han har ett helt universum mer än så. Det där var bara en konstrukt utarbetad på grundval av ett kommersiellt stimprogram. Vad han har är en abstrakt av den totala summan data som utgör cyberspace. Men ändå, det är närmare än vad jag har kommit tidigare… Han sa inte varför han var där inne?'

'Frågade honom inte.'

'Då måste du tillbaka.'

'Men Gentry. Lyssna. Den där helikoptern, den kommer tillbaka. Den kommer tillbaka med två svävare fulla av killar som Bird sa såg ut som soldater. De är inte efter oss, för fan. De är efter honom.'

'De kanske är hans. De kanske är ute efter oss.'

'Nej. Han sa det till mig, för fan. Han sa att om nån kom och letade efter honom så var vi jävligt illa ute och vi var tvungna att koppla in honom på matrisen.'

Gentry såg ner på den lilla kopplingen han fortfarande hade i handen. 'Vi ska snacka med honom, Slick. Du ska tillbaka – den här gången följer jag med dig.'

KAPITEL TJUGONIO

Vinterresa

PETAL hade gått med på det, till slut, men bara sedan hon hade föreslagit att de skulle ringa till hennes far och fråga om lov. Det hade fått honom att olyckligt hasa i väg för att leta reda på Swain, och när han kom tillbaka, fortfarande med olycklig min, var svaret ja. Insvept i flera lager av sina varmaste kläder stod hon i den vitmålade hallen och studerade jaktgravyrerna medan Petal förmanade den rödbrusige, vars namn var Dick, bakom stängda dörrar. Hon kunde inte urskilja enskilda ord, bara en tyst störtflod av förmaningar. Maas-Neotekapparaten låg i hennes ficka, men hon undvek att röra den. Colin hade redan försökt avråda henne två gånger.

Nu kom Dick ut från Petals föreläsning med munnen i ett hårt litet leende. Under sin trånga svarta kostym hade han en rosa cashmerepolo och en tunn lammullskofta. Hans svarta hår låg hårt klistrat bakåt på huvudet; de bleka kinderna skuggades av ett par timmars skäggstubb. Hon slöt handen om apparaten i fickan. 'Tjena', sa Dick och mönstrade henne från topp till tå. 'Vart ska vi gå på vår promenad?'

'Portobello Road', sa Colin, som stod lutad mot väggen bredvid den fulla klädhängaren. Dick tog en mörk överrock från hängaren, sträckande sig rakt igenom Colin när han gjorde det, tog den på sig och knäppte den. Han satte på sig ett par klumpiga svarta läderhandskar.

'Portobello Road', sa Kumiko och släppte apparaten.

'Hur länge har du arbetat åt mr Swain?' frågade hon när de tog sig fram längs den isiga trottoaren utanför huset.

'Tillräckligt länge', svarade han. 'Se upp så du inte halkar. Hemska klackar på de där stövlarna…'

Kumiko trippade fram bredvid honom på franska stilettklackar. Som hon hade räknat ut var det så gott som omöjligt att ta sig fram över de glashala valkarna av is i de här stövlarna. Hon tog honom i handen för att få stöd. När hon gjorde det kände hon hård metall över hans handflata. Handskarna var preparerade, fingrarna förstärkta med karbonnät.

Han var tyst när de svängt runt hörnet in på en sidogata, men när de kom fram till Portobello Road stannade han. 'Ursäkta mig, miss', sa han med viss tvekan i rösten, 'men är det sant som killarna säger?'

'Killarna? Förlåt?'

'Swains killar, hans fasta. Att du är den store bossens dotter – den store bossen i Japan?'

'Förlåt', sa hon, 'jag förstår inte.'

'Yanaka. Du heter Yanaka.'

'Kumiko Yanaka, ja…'

Han kikade på henne med intensiv nyfikenhet. Sedan drog ett orosmoln över hans ansikte och han såg sig försiktigt omkring. 'Herregud', sa han, 'det måste vara sant.' Hans satta, tillknäppta kropp var spänd och alert. 'Chefen sa att du vill handla?'

'Ja, tack.'

'Vart ska jag ta dig?'

'Hit', sa hon och ledde honom in i en trång arkad proppfull av engelsk gomi.

Hennes erfarenheter från shoppingturerna till Shinjuku kom väl till pass med Dick. De tekniker som hon hade utarbetat för att tortera sin fars sekreterare med visade sig vara lika effektiva nu, när hon tvingade mannen att delta i dussintals meningslösa val mellan den ena edwardianska medaljen eller den andra, den ena eller andra skärvan av färgat glas, fast hon var noga med att till slut bara välja föremål som var ömtåliga eller mycket tunga, besvärliga att bära och extremt dyra. Ett vänligt tvåspråkigt biträde drog åttiotusen pund på Kumikos MitsuBank-chip. Kumiko stack handen i fickan och kramade Maas-Neotekapparaten. 'Utsökt', sa den engelska flickan på japanska medan hon slog in Kumikos inköp, en vas i musivguld inkrusterad med gripar.

'Gräslig', kommenterade Colin på japanska. 'Och en imitation till på köpet.' Han satt tillbakalutad i en viktoriansk tagelsoffa med stövlarna upplagda på ett jugendcocktailbord som hölls uppe av strömlinjeformade aluminiumänglar.

Biträdet lade den inslagna vasen till Dicks börda. Det var Dicks elfte antikaffär och Kumikos åttonde inköp.

'Jag tror det är bäst du gör ditt drag', rådde Colin. 'När som helst kommer vår Dick att ringa till Swains hus efter en bil för att köra hem allt det där.'

'Skulle det här vara allt då?' frågade Dick förhoppningsfullt över Kumikos paket.

'En butik till, snälla.' Kumiko log.

'Visst', sa han dystert. När han följde henne ut genom dörren körde hon ner klacken på sin vänstra stövel i ett hål i trottoaren som hon hade lagt märke till när de gick in. 'Hur gick det?' frågade han när han såg henne snubbla.

'Jag har brutit klacken på stöveln…' Hon hoppade tillbaka in i affären och satte sig ner bredvid Colin i tagelsoffan. Biträdet kom fram för att hjälpa till.

'Av med dem fort', rådde Colin, 'innan Dickie lägger ifrån sig sina paket.'

Hon drog ner dragkedjan på stöveln med den skadade klacken, och sedan på den andra, och drog av sig båda. I stället för de grova kinesiska silkesstrumpor hon vanligen bar på vintern hade hon på sig tunna svarta tåsockor med räfflade plastsulor. Hon sprang nästan mellan benen på Dick när hon smet ut genom dörren, men i stället slog hennes axel mot hans lår när hon trängde sig förbi så att han välte omkull mitt i en skyltning med slipade kristallkaraffer.

Och sedan var hon fri och trängde sig ner för Portobello Road genom massorna av turister.

Hon var väldigt kall om fötterna, men de räfflade plastsulorna gav utmärkt fäste – fast inte på is påminde hon sig själv när hon reste sig efter sin andra rova med vått grus i handflatorna. Colin hade lett henne ner längs en smal passage med svartnat tegel…

Hon kramade apparaten. 'Vart ska jag nu?'

'Den här vägen', sa han.

'Jag måste till The Rose and Crown', påminde hon honom.

'Du måste vara försiktig. Dickie har nog Swains män här vid det här laget, för att inte tala om vilken jakt den där kompisen som Swain hade på hemliga polisen skulle kunna sätta i gång om någon bad honom. Och jag kan inte föreställa mig varför ingen skulle be honom…'

Hon kom in på The Rose and Crown genom en sidodörr med Colin vid sin sida, tacksam för det trevliga dunklet och värmen som verkade vara centrala aspekter av de här dryckesnästena. Hon slogs av hur mycket stoppning det var på väggarna och sätena och av de dämpande draperierna. Om färgerna och tygerna hade varit mindre sjaskiga skulle intrycket på något sätt ha varit mindre varmt. Pubar var, antog hon, ett extremt uttryck för den brittiska inställningen till gomi.

På Colins uppmaning trängde hon sig fram förbi gästerna som stod samlade vid baren, i hopp om att hitta Tick.

'Vad vill du ha, sötnos?'

Hon såg upp i det breda blonda ansiktet bakom bardisken, klarrött läppstift och rouge på kinderna. 'Ursäkta', sa Kumiko, 'jag skulle vilja tala med mr Bevan…'

'En pint för mig, Alice', sa någon och smällde tre tiopundsmynt i disken, 'lager.' Alice drog i en lång vit keramikspak och fyllde en sejdel med ljust öl. Hon satte sejdeln på den ärrade bardisken och svepte ner pengarna i en skramlande kassalåda under disken.

'Nån vill snacka med dig, Bevan', sa Alice när mannen lyfte sin pint.

Kumiko såg upp i ett rödbrusigt, fårat ansikte. Mannens överläpp var kort – Kumiko kom att tänka på kaniner, fast Bevan var stor, nästan lika stor som Petal. Han hade kaninögon också: runda, bruna, med mycket lite vita. 'Med mig?' Hans dialekt påminde henne om Ticks.

'Berätta för honom', sa Colin. 'Han kan inte fatta varför en liten japansk tjej i gummisockar har kommit in på puben för att leta efter honom.'

'Jag vill träffa Tick.'

Bevan iakttog henne uttryckslöst över kanten på sin lyfta pint. 'Sorry', sa han, 'jag tror inte jag känner nån med det namnet.' Han drack.

'Sally sa att jag skulle leta upp dig om Tick inte var här. Sally Shears…'

Bevan satte ölet i halsen och hans ögon visade en skära av vitt. Hostande satte han ner sejdeln på disken och tog fram en näsduk ur fickan på överrocken. Han snöt sig och torkade sig om munnen.

'Jag går på om fem minuter', sa han. 'Det är bäst vi går in här bakom.'

Alice lyfte på en lucka i baren och Bevan föste in Kumiko, med små vinkande rörelser av sina stora händer, medan han snabbt såg sig över axeln. Han förde henne ner längs en smal gång som började bakom baren. Väggarna var av tegel, gammalt och ojämnt, täckt av ett tjockt lager smutsig grön färg. Han stannade bredvid en bucklig ståltrådskorg full av frottéhanddukar som stank av öl.

'Du kommer att ångra dig om du är en bluff, flicka', sa han. 'Berätta varför du letar efter den här Tick.'

'Sally är i fara. Jag måste hitta Tick. Jag måste berätta det för honom.'

'För fan', sa bartendern. 'Sätt dig själv i min situation…'

Colin rynkade på näsan åt korgen med fuktiga handdukar.

'Ja?' sa Kumiko.

'Om du är en tjallare, och jag skickar dig för att hitta den här Tick, förutsatt att jag känner honom alltså, och han håller på med något fuffens, då kommer han ge sig på mig, eller hur? Men om du inte är det, då kommer den här Sally att ge sig på mig om jag inte gör det, hajar du?'

Kumiko nickade. '›Välja mellan pest och kolera.‹' Det var ett uttryck Sally hade använt. Kumiko fann det mycket uttrycksfullt.

'Just det', sa Bevan och gav henne en underlig blick.

'Hjälp mig. Hon är i mycket stor fara.'

Han drog med handen genom sitt glesnande rödblonda hår.

'Du ska hjälpa mig', hörde hon sig själv säga och kände sin mors mask falla på plats. 'Tala om för mig var jag kan hitta Tick.'

Bartendern verkade huttra till, fast det var nästan för varmt i passagen, en ångande värme, öldoft som blandades med skarpa inslag av desinfektionsmedel. 'Hittar du i London?'

Colin blinkade åt henne. 'Jag tar mig fram', sa hon.

'Bevan', sa Alice som hade stuckit fram huvudet runt hörnet, 'femman.'

'Polisen', översatte Colin.

'Margate Road, SW -två', sa Bevan, 'kan inte husnumret, och inte telefonnumret.'

'Låt honom visa dig ut bakvägen nu', sa Colin. 'Det där är inga vanliga poliser.'

Kumiko skulle alltid minnas sin oändliga färd genom stadens tunnelbana. Hur Colin förde henne från The Rose and Crown till Holland Park och ner medan han förklarade för henne att hennes MitsuBank-chip var sämre än värdelöst nu – om hon använde det till att betala en taxi eller något annat så skulle någon säkerhetspolis någonstans se transaktionen lysa som magnesium i cyberspaces rutnät. Men hon var tvungen att hitta Tick, sa hon, hon var tvungen att hitta Margate Road. Han rynkade pannan. Nej, sa han, vänta tills det blir mörkt. Brixton var inte långt borta men gatorna var för farliga nu, i dagsljus, med polisen på Swains sida. Men var kunde hon gömma sig? frågade hon. Hon hade mycket lite kontanter – idén med valuta, mynt och sedlar kändes lustig och främmande.

Här, sa han när hon åkte i hissen ner till Holland Park Station. 'Till priset av en biljett.'

Tågens svällande silverformer.

De mjuka gamla sätena i grått och grönt.

Och varmt, underbart varmt – ytterligare ett näste, här i den oupphörliga rörelsens rike…

KAPITEL TRETTIO

Kidnappningen

FLYGPLATSEN sög i väg en groggy Danielle Stark längs en pastellfärgad korridor kantad med reportrar, kameror och förstärkta ögon medan Porphyre och tre män från Nätverkets säkerhetstjänst svepte Angie genom den tätnande ringen av journalister, en koreograferad ritual som handlade mer om att skapa dramatiska bilder än att ge skydd. Alla närvarande hade redan kontrollerats av säkerhets- och PR -avdelningarna.

Sedan var hon ensam med Porphyre i en expresshiss, på väg till helikopterplattan som Nätet hade på taket till terminalen.

När dörrarna öppnades, mot byar av våt vind över den skarpt upplysta betongen där en ny trio av säkerhetsmän väntade i enorma självlysande orangea parkas, kom Angie ihåg sina första glimtar av Sprawl, när hon hade åkt tåg upp från Washington med Turner.

En av de orangea parkasfigurerna förde dem över den skinande rena betongen till den väntande helikoptern, en stor Fokker med dubbla rotorer och svart kromfinish. Porphyre gick först upp för den tunna, mattsvarta stegen. Hon följde efter utan att se sig om.

Hon hade något nu, en ny beslutsamhet. Hon hade bestämt sig för att kontakta Hans Becker genom hans agent i Paris. Continuity hade hans nummer. Det var dags. Dags att få saker att hända. Och hon skulle få saker att hända med Robin också – han skulle vänta på hotellrummet nu, det visste hon.

Helikoptern sa åt dem att spänna på sig säkerhetsbältena.

När de lyfte var det helt tyst i den ljudisolerade kabinen, bara ett dunkande i benen, och under ett egendomligt ögonblick verkade hon kunna se hela sitt liv framför sig och förstå det, se det för vad det hade varit. Och det var detta, tänkte hon, som pulvret hade lagt sig över och dolt, och det hade gett frihet från smärta.

Och platsen för själens försvinnande, sa en järnhård röst i stearinljusskenet och bikupans dån…

'Lilla fröken?' undrade Porphyre från sätet bredvid och lutade sig mot henne…

'Jag drömmer…'

Något hade väntat på henne, för många år sedan, i Nätet. Inget som loa, som Legba och de andra. Fast Legba, det visste hon, var Korsvägens Herre – han var syntesen, magins kardinalpunkt, kommunikation…

'Porphyre', frågade hon, 'varför stack Bobby?' Hon såg ut över Sprawls trassliga ljusmönster, på kupolerna vars konturer var utmärkta med röda lampor, och såg i stället det datalandskap som alltid hade dragit honom tillbaka till det han tyckte var det enda spel som var värt att spela.

'Om inte du vet, lilla fröken', sa Porphyre, 'vem kan då veta?'

'Men du hör saker. Allting. Alla rykten. Du har alltid…'

'Varför frågar du mig nu?'

'Det är dags…'

'Jag kommer ihåg snack, fattar du? Vad folk som inte är berömda säger om dem som är det. Kanske nån som påstod sig känna Bobby snackade med nån annan, och det spred sig… Bobby var värd att snacka om just för att han höll ihop med dig, va? Det är ett bra ställe att börja, lilla fröken, för han skulle inte ha tyckt att det kändes så bra, eller hur? Snacket gick att han hade börjat med datastölder på egen hand, men så hittade han dig i stället, och du steg högre och snabbare än något han hade kunnat drömma om. Drog med honom upp, fattar du? Där såna pengar som han inte ens hade kunnat drömma om hemma i Barrytown bara var växelpengar…'

Angie nickade och såg ut över Sprawl.

'Snacket gick att han hade sina egna ambitioner, lilla fröken. Något som drev honom. Som drev i väg honom till slut…'

'Jag trodde inte att han skulle lämna mig', sa hon. 'När jag först kom till Sprawl var det som att födas. Ett nytt liv. Och han var där, den allra första natten. Senare, när Legba… när jag var med Nätet…'

'När du höll på att bli Angie.'

'Ja. Och även om det tog en stor del av mig så visste jag att han skulle finnas där. Och också att han aldrig skulle köpa det, helt och hållet, och jag behövde det där, att det ändå bara var en bluff för honom, alltihop…'

'Nätet?'

'Angie Mitchell. Han visste skillnaden mellan det och mig.'

'Gjorde han?'

'Kanske han var skillnaden.' Så högt ovanför linjerna av ljus…

Gamla New Suzuki Envoy hade varit Angies favorithotell i Sprawl ända sedan hennes första tid med Nätet.

Det behöll sin gatuvägg elva våningar upp och smalnade sedan av i nio steg till en bergssluttning hopsatt av urberg som sprängts bort från tomten vid Madison Square när man byggde huset. De ursprungliga planerna hade varit att detta branta landskap skulle planteras med en flora från Hudson Valley-regionen och bebos av en lämplig fauna, men byggandet av den första Manhattankupolen gjorde det nödvändigt att anlita ett Parisbaserat ekodesignteam. De franska ekologerna, som var vana vid de 'rena' designproblemen i rymden, hade tvivlat på Sprawls partikelbemängda atmosfär och valt kraftigt manipulerade växtsorter och robotdjur av det slag man ser i djurparker för barn, men att Angie fortsatte bo där hade så småningom gett stället en viss status som det annars skulle ha saknat. Nätet leasade de fem översta våningarna, där hennes permanenta svit hade installerats, och The Envoy hade på gamla dar kommit att åtnjuta en viss popularitet bland konstnärer och underhållningsartister.

Nu log hon när helikoptern flög förbi ett ointresserat robotmufflonfår som låtsades mumsa på lavar bredvid det illuminerade vattenfallet. Ställets absurditet gjorde henne alltid munter. Till och med Bobby hade gillat det.

Hon såg ut på The Envoys helikopterplatta där Sense/Nets logo var målad på uppvärmd, strålkastarbelyst betong. En ensam figur i lysande orange parkas väntade bredvid ett skulpterat klipputsprång.

'Robin är väl här, Porphyre?'

'Mister Lanier', sa han syrligt.

Hon suckade.

Den svarta krom-Fokkern satte ner dem mjukt, bara glasen klirrade lätt i barskåpet när landningsstället mötte The Envoys tak. Motorernas dämpade dunkande dog ut.

'När det gäller Robin, Porphyre, så måste jag ta första steget. Jag tänker tala med honom i kväll. Ensam. Under tiden vill jag att du håller dig ur vägen för honom.'

'Det ska bli Porphyre ett nöje, lilla fröken', sa hårfrisören när kabindörren öppnades bakom dem. Och sedan började han vrida sig, slitande med naglarna i säkerhetsbältets spänne, och Angie vände sig om i tid för att se den lysande parkasen i luckan, den höjda armen, spegelglasen. Pistolen gjorde inte mer väsen än en cigarettändare, men Porphyre vred sig i konvulsioner och tog med en av sina långa händer mot halsen när säkerhetsmannen slog igen luckan bakom sig och kastade sig mot Angie.

Något trycktes hårt mot hennes mage medan Porphyre vajade utan styrsel i sitt säte med den spetsiga rosa tungan stickande ut ur munnen. Hon tittade ner, som en ren reflex, och såg det svarta kromspännet på säkerhetsbältet genom en fyrkant av grön, kladdig plast.

Hon såg upp i ett vitt ovalt ansikte inramat av en hårt åtdragen nylonhuva. Såg sitt eget ansikte, uttryckslöst av chocken, fördubblat i silverlinserna. 'Har han druckit i kväll?'

'Va?'

'Han.' En tumme pekade i Porphyres riktning. 'Har han druckit nån alkohol?'

'Ja… Tidigare.'

'Skit.' En kvinnoröst. Hon vände sig mot den medvetslöse hårfrisören. 'Jag har sövt ner honom. Men jag vill ju inte hämma hans andningsreflex, va?' Angie såg på när kvinnan kollade Porphyres puls. 'Han verkar vara okej…' Ryckte hon på axlarna, inne i parkasen?

'Säkerhetstjänsten?'

'Va?' Spegelglasen blixtrade.

'Tillhör du Nätets säkerhetstjänst?'

'Fan heller. Jag håller på att kidnappa dig.'

'Gör du?'

'Det kan du ge dig fan på.'

'Varför det?'

'Ingen av de vanliga anledningarna. Nån är ute efter dig. Ute efter mig också. Det var meningen att jag skulle sno dig nästa vecka. Åt helvete med dem. Var tvungen att snacka med dig i vilket fall som helst.'

'Jaså? Snacka med mig?'

'Känner du nån vid namn 3Jane?'

'Nej. Jag menar ja, men…'

'Vänta med det. Nu måste vi sticka härifrån, och det snabbt.'

'Porphyre…'

'Han vaknar snart. Av hans utseende att döma bör jag inte vara här då…'

KAPITEL TRETTIOETT

3Jane

OM det här var en del av Bobbys gråa hus på landet, tänkte Slick när han öppnade ögonen och såg den trånga korridorens snäva krökning, då var det ett egendomligare ställe än det hade verkat vid hans första besök. Luften var tjock och död och ljuset från takbandet av gröna glasplattor gjorde att det kändes som om man var under vatten. Tunneln var gjord av något slags glaserad betong. Det kändes som i fängelset.

'Vi kanske kom fram i källaren eller nåt', sa han och lade märke till ett svagt ekande ping från betongväggen när han talade.

'Finns ingen anledning att vi skulle hamna i samma konstrukt som du såg förra gången', sa Gentry.

'Vad är det här för nånting då?' Slick rörde vid betongväggen – den var varm.

'Spelar ingen roll', sa Gentry.

Gentry började gå i den riktning de båda tittade. Bortom kurvan blev golvet en ojämn mosaik av krossat porslin, skärvor inpressade i något som liknade epoxy, halkigt under deras stövlar.

'Se på det här…' Tusentals olika mönster och färger i de trasiga bitarna, men inget övergripande mönster för hur de hade lagts, bara slumpen.

'Konst.' Gentry ryckte på axlarna. 'Någons hobby. Du borde uppskatta det, Slick Henry.'

Vem som än hade gjort golvet så hade han inte brytt sig om väggarna. Slick lade sig på knä för att dra med fingrarna över golvet och kände skarpa kanter av krossat porslin med blank, hård plast emellan. 'Vad menar du med det, ›hobby‹?'

'Det är som de där grejerna du bygger, Slick. Dina skrotleksaker…' Gentry flinade sitt galna leende.

'Du begriper ingenting', sa Slick. 'Du som lägger hela jävla livet på att försöka räkna ut hur cyberspace är format, för fan, fast det antagligen inte är format som nånting alls, och förresten, vem bryr sig ett skit om det?' Det fanns inget slumpmässigt i Domaren och de andra. Processen var slumpmässig, men resultaten måste stämma med något inom honom, något han inte kunde ta på direkt.

'Kom nu', sa Gentry.

Slick stannade där han var och såg upp i Gentrys ljusa ögon, grå i det här ljuset, hans spända ansikte. Varför stod han ut med Gentry egentligen?

För att man behövde någon, i Solitude. Inte bara för elektriciteten – hela hyresvärdsköret var egentligen bara en förevändning. För att man behövde nån, förmodade han. Bird var inget bra att prata med för det fanns inte mycket han var intresserad av, och allt han sa var rena förortsidiotin. Och även om Gentry aldrig erkände det så kände Slick att Gentry förstod en hel del.

'Ja', sa Slick och reste sig, 'kom så går vi.'

Tunneln slingrade sig runt sig själv, som en tarm. Delen med mosaikgolvet fanns där bakom dem nu, bortom Gud vet hur många kurvor och korta, vindlande trappor. Slick försökte hela tiden föreställa sig en byggnad som såg ut så här inuti, men misslyckades. Gentry gick fort, med hopknipna ögon, tuggande på läppen. Slick tyckte att luften höll på att bli sämre.

Ovanför ytterligare en trappa stötte de på en raksträcka som smalnade av till ingenting långt borta, oavsett åt vilket håll man tittade. Den var bredare än de slingrande delarna och golvet var mjukt och ojämnt – täckt av små mattor som såg ut att vara hundratals, utrullade i flera lager över betongen. Varje matta hade sitt eget mönster och sina egna färger, massor av rött och blått, men alla mönstren bestod av samma sicksackromber och trianglar. Dammlukten var tjockare här och Slick tänkte att det måste vara mattorna, de såg så gamla ut. De som låg överst, närmast mitten, var på sina ställen nerslitna till väven. Ett spår, som om någon hade vandrat fram och tillbaka i åratal. Sektioner av ljusbandet i taket var mörka, andra blinkade svagt.

'Vilket håll?' frågade han Gentry.

Gentry sänkte blicken och knådade sin tjocka underläpp mellan pekfingret och tummen. 'Hitåt.'

'Varför det?'

'För att det inte spelar någon roll.'

Det gjorde Slick trött i benen, att gå över de där mattorna. Var tvungen att se upp så att han inte fastnade med tårna i dem som var slitna rakt igenom. En gång trampade han på en glasplatta som hade ramlat ner från ljusbandet. Med jämna mellanrum passerade de nu delar av väggen som såg ut som om öppningar hade murats igen med mer betong. Där fanns ingenting, bara samma valvform i något ljusare betong med lite annorlunda yta.

'Gentry, det här måste väl vara under jorden, eller? Som en källare eller nåt…'

Men Gentry bara höjde armen så att Slick gick rakt på den, och de stod båda och stirrade på flickan i slutet av korridoren, bara tio meter bort över mattornas vågor.

Hon sa något på ett språk som Slick gissade var franska. Rösten var ljus och musikalisk, tonen lugn. Hon log. Hon var ljus under det mörka håret, hade ett fint ansikte med höga kindknotor, stark, smal näsa och bred mun.

Slick kände Gentrys arm darra mot sitt bröst. 'Det är okej', sa han samtidigt som han tog Gentrys arm och sänkte den. 'Vi letar bara efter Bobby…'

'Alla letar efter Bobby', sa hon på engelska med en brytning han inte kände igen. 'Jag letar själv efter honom. Efter hans kropp. Har ni sett hans kropp?' Hon tog ett steg bakåt, bort från dem, som om hon tänkte fly.

'Vi ska inte göra dig illa', sa Slick, plötsligt medveten om sin egen lukt, om fettet som var ingrott i hans jeans och hans bruna jacka, och Gentry såg absolut inte särskilt mycket mer förtroendeingivande ut.

'Jag skulle inte tro det', sa hon och hennes tänder blixtrade till igen i det bleka undervattensljuset. 'Men jag tror inte jag gillar nån av er.'

Slick ville att Gentry skulle säga något, men det gjorde han inte. 'Känner du honom – Bobby?' dristade han sig att fråga.

'Han är verkligen en mycket smart kille. Alldeles ovanligt smart. Fast jag tror inte jag gillar honom heller, egentligen.' Hon hade på sig något löst och svart som hängde till knäna. Fötterna var bara. 'Icke desto mindre så vill jag ha… hans kropp.' Hon skrattade.

Allt

förändrades.

'Juice?' frågade Bobby The Count och höll fram ett högt glas med något gult i. Vattnet i den turkosa poolen speglade skiftande solglimtar bland palmbladen över hans huvud. Han var naken, bortsett från ett par mycket mörka glasögon.

'Ingenting', hörde Slick Gentry säga. 'Han satt inne på Korsakovs. Såna där övergångar skrämmer livet ur honom.'

Slick låg mycket stilla på den vita stålrörssolstolen med de blå kuddarna och kände hur solen stekte genom hans flottiga jeans.

'Du är den han nämnde, va?' frågade Bobby. 'Var namnet Gentle? Och du hade en fabrik?'

'Gentry.'

'Du är cowboy.' Bobby log. 'Tangentbordsjockey. Cyberspace-kille.'

'Nej.'

Bobby gned sig om hakan. 'Vet du att jag måste raka mig här inne? Skar mig själv, det har blivit ett ärr…' Han drack ur halva glaset juice och torkade av munnen med baksidan av handen. 'Är du ingen jockey? Hur kom du då in här?'

Gentry drog ner dragkedjan i sin pärlprydda jacka och blottade sin benvita, hårlösa bringa. 'Gör nåt åt solen', sa han.

Skymning. Med en gång. Inte ens ett klick. Slick hörde sig själv stöna. Insekter började gnissla i palmerna utanför den vitkalkade muren. Svetten kallnade på hans revben.

'Ledsen, kompis', sa Bobby till Slick. 'Den där Korsakovs, den måste vara ett jävla skit. Men det här stället är underbart. Vallerta. Har tillhört Tally Isham.' Han vände sin uppmärksamhet mot Gentry igen. 'Om du inte är nån cowboy, grabben, vad är du då?'

'Jag är en sån som du', sa Gentry.

'Jag är cowboy.' En ödla kilade diagonalt upp för väggen bakom Bobbys huvud.

'Nej. Du är inte här för att stjäla nåt, Newmark.'

'Hur vet du det?'

'Du är här för att få reda på nåt.'

'Samma sak.'

'Nej. Du var cowboy en gång, men nu är du något annat. Du letar efter nåt, men det finns ingen att stjäla det från. Jag letar också efter det.'

Och Gentry började förklara om Formen medan palmskuggorna tätnade och tjocknade till mexikansk natt, och Bobby The Count satt och lyssnade.

När Gentry var klar satt Bobby där en lång stund utan att säga något. Sedan sa han, 'Ja. Du har rätt. Som jag ser det, så försöker jag få reda på vad som orsakade Förändringen.'

'Innan dess', sa Gentry, 'så hade det ingen Form.'

'Du', sa Slick, 'innan vi var här var vi någon annanstans. Var var det?'

'Straylight', sa Bobby. 'Ovanför schaktet. I omloppsbana.'

'Vem var flickan?'

'Flickan?'

'Mörkt hår. Mager.'

'Jaha', sa Bobby i mörkret, 'det var 3Jane. Träffade ni henne?'

'Konstig brud', sa Slick.

'Död brud', sa Bobby. 'Ni såg hennes konstrukt. Hon smällde hela familjens förmögenhet på att bygga det här.'

'Jo, öh, hänger du ihop med henne. Här inne?'

'Hon hatar mig. Ni förstår, jag stal den, stal hennes själafångare. Hon hade sin konstrukt på plats här inne när jag stack till Mexiko, så hon har alltid varit här. Problemet var att hon dog. Där ute, menar jag. Och samtidigt pågår all hennes skit där ute, alla hennes bluffar och projekt som drivs av advokater, program, hantlangare…' Han flinade. 'Det retar henne verkligen. De som försöker ta sig in hos er och ta tillbaka alephen, de jobbar åt nån annan som jobbar åt några som hon hyrde på Östkusten. Men visst, jag har gjort en och annan affär med henne, bytt grejer. Hon är galen, men hon är skarp…'

Inte ens ett klick.

Först trodde han att han var tillbaka i det grå huset där han hade träffat Bobby första gången, men det här rummet var mindre och mattorna och möblerna annorlunda, han kunde inte säga hur. Flott men inte lika glittrigt. Tyst. En lampa med grön glasskärm lyste på ett långt träbord.

Höga fönster med vitmålade bågar som delade upp det vita utanför i rektanglar, ruta för ruta, och det där måste vara snö… Han stod så att kinden rörde vid de mjuka draperierna och tittade ut på en muromgärdad yta av snö.

'London', sa Bobby. 'Hon var tvungen att ge mig det här för att hon skulle få den häftiga voodoon. Trodde inte de skulle vilja ha nåt att göra med henne. Hon hade inte mycket glädje av dem precis. De har bleknat, blivit suddiga liksom. Man kan fortfarande få fram dem, ibland, men deras personligheter flyter ihop…'

'Det verkar rimligt', sa Gentry. 'De kom ut ur den första orsaken, När Det Förändrades. Det har du väl redan räknat ut. Men du vet inte än vad som hände, eller hur?'

'Nej. Jag bara vet var. Straylight. Hon har berättat allt om det, allt hon vet tror jag. Bryr sig inte så mycket om det. Hennes mor satte ihop några AI :ar mycket tidigt, verkligt häftiga saker. Sen dog hennes mor och AI :arna låg liksom och jäste i företagskärnorna där uppe. En av dem började göra affärer på egen hand. Den försökte slå sig ihop med den andra…'

'Den gjorde det. Där har du din första orsak. Allting förändrades.'

'Så enkelt. Hur vet du det?'

'Därför', sa Gentry, 'att jag har rotat i det från en annan vinkel. Du har spelat med orsak och verkan, men jag har letat efter konturer, former i tiden. Du har tittat överallt i matrisen, men jag har tittat på matrisen, helheten. Jag vet saker som du inte vet.'

Bobby svarade inte. Slick vände sig från fönstret och såg flickan, samma flicka, stå i andra änden av rummet. Bara stå där.

'Det var inte bara Tessier-Ashpools AI :ar', sa Gentry. 'Det kom folk upp för schaktet för att knäcka T-A -kärnorna. De hade med sig en kinesisk militärisbrytare.'

'Case', sa Bobby. 'En kille vid namn Case. Den biten känner jag till. Nåt slags synergieffekt…'

Slick tittade på flickan.

'Och summan var större än delarna?' Gentry verkade verkligen njuta av det här. 'En cybernetisk gud? Ljus över vattnet?'

'Ja', sa Bobby, 'ungefär på det viset.'

'Det är lite mer komplicerat än så', sa Gentry och skrattade.

Och flickan var borta. Inget klick.

Slick ryste till.

KAPITEL TRETTIOTVÅ

Vinterresa (2)

NATTMÖRKRET föll under tunnelbanans rusningsperiod, men inte ens då liknade det Tokyo, inga shiroshi-san som kämpade för att klämma in de sista passagerarna medan dörrarna stängdes. Kumiko betraktade solnedgångens laxfärgade dis från en blåsig perrong på Central Line medan Colin lutade sig mot en trasig automat med en rad spräckta, dammiga rutor. 'Nu är det dags', sa han, 'håll huvudet sedesamt sänkt genom Bond Street och Oxford Circus.'

'Men måste jag betala när jag lämnar systemet?'

'Riktigt alla gör inte det, faktiskt', sa han och kastade tillbaka sin pannlock.

Hon gick mot trapporna utan att längre behöva hans instruktioner för att hitta till den motsatta perrongen. Hon var väldigt kall om fötterna igen, och hon tänkte på de skinnfodrade tyska stövlarna i garderoben i hennes rum hos Swain. Hon hade bestämt sig för kombinationen gummitåsockor och höga franska klackar som en ploj för att invagga Dick i säkerhet, för att få honom att tvivla på att hon skulle rymma, men för varje gång kölden bet genom de tunna sulorna ångrade hon sig.

I tunneln till den andra perrongen släppte hon greppet om apparaten och Colin tonade bort. Väggarna var av slitet kakel med grönt dekorband. Hon tog upp handen ur fickan och drog med fingrarna längs de gröna plattorna när hon gick. Hon tänkte på Sally och Finnen och Sprawlvinterns annorlunda doft, tills den första draculan kvickt steg ut framför henne och hon omedelbart blev tätt omringad av fyra svarta regnkappor, fyra bentunna, benvita ansikten. 'Kolla', sa den första, 'är den inte söt.'

De stod öga mot öga, Kumiko och draculan. Hans andedräkt luktade av tobak. Kvällsresenärerna fortsatte förbi dem, för det mesta insvepta i mörkt ylle.

'Ojoj', sa en bredvid henne, 'kolla. Vad är det här?' Han höll upp Maas-Neotekapparaten med en hand som var klädd i en sprucken svart skinnhandske. 'Tändare, va? Hit med en cigg, jap.' Kumiko stack handen i fickan och körde den rakt igenom rakbladsnittet och famlade i luften. Pojken fnittrade.

'Rökat är i väskan', sa en annan. 'Hjälp’na, Reg.' En hand flög ut och axelremmen till hennes väska skars prydligt av.

Den första draculan fångade handväskan, snurrade den dinglande remmen runt den med en väl inövad snärt och stoppade in den innanför regnkappan. 'Tack.'

'Öh, hon har dem i byxorna!' Skratt medan hon fumlade under sina lager av tröjor. Tejpen hon hade använt gjorde ont på magen när hon slet loss pistolen med båda händerna och svängde upp den mot kinden på pojken som höll i apparaten.

Ingenting hände.

Sedan sprang de andra tre för livet mot trappan i den bortre änden av tunneln så att deras höga kängor halkade i smältvattnet och deras långa rockar fladdrade som vingar. En kvinna skrek.

Och fortfarande stod de där som fastfrusna, Kumiko och draculan, med pistolmynningen tryckt mot hans vänstra kindknota. Kumikos arm började darra.

Hon såg in i draculans ögon, bruna ögon som var uppspärrade av en uråldrig simpel skräck – draculan såg hennes mors mask. Något slog mot betongen vid hennes fötter: Colins apparat.

'Spring', sa hon. Draculan skakade till, öppnade munnen, utstötte ett kvävt, snyftande ljud och vände sig undan från pistolen.

Kumiko sänkte blicken och såg Maas-Neotekapparaten i en pöl av grått slask. Bredvid den låg ett eneggat industrirakblads silverrektangel. När hon plockade upp apparaten såg hon att den var spräckt. Hon skakade ur fukt ur springan och pressade ihop den hårt i handen. Tunneln var övergiven nu. Colin var inte där. Swains Waltherluftpistol låg stor och tung i hennes andra hand.

Hon gick fram till en avlång behållare som satt på kakelväggen och stoppade ner pistolen mellan en flottfläckig matkartong av frigolit och en prydligt hopvikt nyhetsfax. Gick därifrån, men återvände för att ta faxen.

Upp för trapporna.

Någon pekade på henne, på perrongen, men tåget dånade in med sitt antika skramlande och sedan gled dörrarna igen bakom henne.

Hon gjorde som Colin hade instruerat henne, White City och Shepherd’s Bush, Holland Park, höjde faxen när tåget saktade in för Notting Hill – kungen, som var mycket gammal, låg för döden – och höll den uppe förbi Bond Street. Stationen vid Oxford Circus var väldigt full av folk och hon var tacksam för de skyddande folkmassorna.

Colin hade sagt att det var möjligt att lämna stationen utan att betala. Efter att ha tänkt igenom det kom hon fram till att det var sant, fast det krävde snabbhet och timing. Det fanns faktiskt ingen annan utväg – hennes handväska, tillsammans med MitsuBankchipen och hennes få engelska mynt, hade försvunnit med draculakillarna. Hon stod i tio minuter och såg på hur passagerarna stack in sina gula biljetter i de automatiska spärrarna, tog ett djupt andetag, och sprang. Upp och över, bakom henne ett rop och ett högt skratt och så sprang hon igen.

När hon kom fram till dörrarna ovanför trappan såg hon Brixton Road ligga och vänta som ett sjaskigt Shinjuku, packad med ångande matstånd.

KAPITEL TRETTIOTRE

Stjärnan

HON väntade i en bil och det gillade hon inte. Hon gillade inte att vänta över huvud taget, men tjacket hon hade tagit gjorde det ännu svårare. Hon var tvungen att påminna sig själv hela tiden att hon inte skulle gnissla tänder, för vad än Gerald hade gjort med dem så var de fortfarande ömma. Hon var öm överallt, när hon kom att tänka på det. Tjacket hade antagligen inte varit någon god idé i alla fall.

Bilen tillhörde kvinnan, hon som Gerald kallade Molly. Någon sorts vanlig grå japansk bil som en kostym skulle kunna ha, bra nog men inget man lade märke till. Den luktade så där nytt och den var snabb när de kom utanför Baltimore. Den hade en dator men kvinnan körde själv, hela vägen tillbaka till Sprawl, och nu stod den parkerad på taket till ett tjugovåningars parkeringshus som måste ligga nära hotellet som Prior hade tagit henne till, för hon kunde se den där galna byggnaden, den med vattenfallet, den som var byggd som ett berg.

Det var inte många andra bilar här uppe, och de som fanns var översnöade som om de inte rörts på länge. Bortsett från de två killarna i luckan där man körde in verkade det inte finnas någon i närheten alls. Här var hon nu, mitt bland alla dessa människor, största stan i världen, och så satt hon ensam i baksätet på en bil. Tillsagd att vänta.

Kvinnan hade inte sagt mycket när de körde upp från Baltimore, bara ställt någon fråga då och då, men tjacket hade gjort det svårt för Mona att inte prata. Hon hade pratat om Cleveland och Florida och Eddy och Prior.

De hade kört upp hit och parkerat.

Och den här Molly hade varit borta minst en timme nu, kanske mer. Hon hade tagit en resväska med sig. Det enda Mona hade lyckats få ur henne var att hon hade känt Gerald länge, och att Prior inte hade vetat det.

Det började bli kallt i bilen igen, så Mona klättrade över till framsätet och satte på värmen. Hon kunde inte ha den på hela tiden, för det skulle slita ut batteriet och Molly hade sagt att om det hände skulle de vara verkligt illa ute. 'För när jag kommer tillbaka så har vi bråttom i väg.' Sedan hade hon visat Mona var det låg en sovsäck under förarsätet.

Hon satte värmen på max och höll händerna framför fläkten. Sedan mixtrade hon med de små videoknapparna bredvid instrumentbrädans TV -skärm och fick fram ett nyhetsprogram. Kungen av England var sjuk – han var jättegammal. De hade en ny sjukdom i Singapore – ingen hade dött än, men ingen visste hur man fick den eller hur man skulle bota den. Somliga trodde att det pågick en stor strid i Japan, med två olika gäng av yakuzas som försökte döda varandra, men ingen visste riktigt. Yakuza – det var något Eddy gillade att snacka om. Sedan flög några dörrar upp och Angie kom in arm i arm med en helt otrolig svart kille, och TV -rösten sa att detta var direktsändning, hon hade just anlänt till Sprawl från en kort semester i sitt hus i Malibu där hon vilat upp sig efter behandlingen på en privat drogklinik…

Angie såg underbar ut i sin stora päls, men sedan var inslaget slut.

Mona mindes vad Gerald hade gjort – hon rörde vid sitt ansikte.

Hon stängde av TV :n och sedan värmen och klev tillbaka till baksätet igen. Använde ett hörn av sovsäcken till att putsa bort sin kondenserade andedräkt från rutan. Hon såg upp mot byggnaden med den upplysta bergssluttningen, förbi det sackande ståltrådsstängslet vid kanten av parkeringshusets tak. Som ett helt land där uppe, kanske Colorado eller något, som stimmen när Angie åkte till Aspen och träffade den där killen, fast Robin dök upp som han nästan alltid gjorde.

Men vad hon inte förstod var den där klinikhistorien, att den där bartendern hade sagt att Angie hade åkt dit för att hon gick på något, och nu hade hon just hört nyhetsuppläsaren säga det också så hon antog att det måste vara sant. Men varför skulle någon som Angie, med ett sådant liv och Robin Lanier till pojkvän, vilja knarka?

Mona skakade på huvudet medan hon tittade på den där byggnaden och var glad att hon inte var beroende av något.

Hon måste ha nickat till en stund, medan hon tänkte på Lanette, för när hon tittade upp igen var där en helikopter, en stor, glittrande svart en, som hängde över bergsbyggnaden. Det såg fint ut, häftig storstadsstil.

Hon hade träffat en del tuffa kvinnor i Cleveland, tjejer som ingen muckade gräl med, men den här Molly var något i särklass – hon mindes Prior när han kom flygande igenom den där dörren, mindes honom skrika… Hon undrade vad det var han hade erkänt till slut, för hon hade hört honom prata, och sedan hade Molly inte plågat honom längre. De hade lämnat honom fastspänd i den där stolen och Mona hade frågat Molly om hon trodde att han skulle komma loss. Antingen det, hade Molly sagt, eller så hittar någon honom, eller så törstar han ihjäl.

Helikoptern sänkte sig och försvann. Den stora sorten, med snurror i båda ändar.

Så här satt hon och väntade och hade ingen aning om vad fan hon annars skulle hitta på.

Något Lanette hade lärt henne var att ibland var man tvungen att göra en lista på sina tillgångar – alltså det som var bra i ens aktuella läge – och bara glömma resten. Okej. Hon var borta från Florida. Hon var på Manhattan. Hon såg ut som Angie… Den punkten fick henne att stanna upp. Var det en tillgång? Okej, annorlunda uttryckt: hon hade just fått en förmögenhet i gratis kosmetikoperationer och hon hade helt perfekta tänder. Om man såg det på det viset så var det i alla fall inte så illa. Tänk på lopporna i kvarten. Ja. Om hon använde pengarna hon hade kvar till att klippa sig och köpa lite makeup så skulle hon kunna åstadkomma något som inte var alltför likt Angie, vilket antagligen var en god idé, för tänk om någon letade efter henne?

Nu syntes helikoptern igen, på väg upp.

Vad nu?

Kanske två kvarter bort och femtio våningar upp vändes farkostens nos mot henne och började sjunka… Det är tjacket. Den liksom krängde till, och sedan var den på väg ner… Tjacket. Det är inte på riktigt. Rakt ner mot henne. Den blev bara större. Mot henne. Men det är tjacket, eller hur? Sedan var den borta, bakom en annan byggnad, och det vara bara tjacket…

Den svängde runt ett hörn, fortfarande fem våningar över taket på parkeringshuset, och den var fortfarande på väg ner och det var inte tjacket, den var på väg mot henne – en smal vit ljusstråle sköt ut och hittade bilen, och Mona öppnade dörren och rullade ut i snön, fortfarande i skuggan av bilen, med dånet av helikopterns rotorblad och motorer runt omkring sig. Prior eller vem det nu var han jobbade åt var efter henne. Sedan släcktes strålkastaren, bladen ändrade tonläge och den kom ner snabbt, alltför snabbt. Studsade på landningsstället. Dunsade i igen medan motorerna hostade blå eldslågor och dog.

Mona stod på alla fyra vid bilens bakre kofångare. Halkade när hon försökte resa sig.

Det hördes ett ljud som ett pistolskott. En fyrkantig sektion av helikopterns hud sprängdes bort och flög längs parkeringsplatsens saltfläckiga betong. En lysande orange femmeters evakueringsränna flög ut och blåstes upp som en badleksak. Mona reste sig mera försiktigt och höll sig i den grå bilens stänkskärm. Ett mörkt bylte till människa svängde ut benen över kanten på rännan och åkte ner, sittande precis som ett barn i en rutschkana. En annan figur följde efter, insvept i en enorm jacka med huva i samma färg som rännan.

Mona huttrade till när personen i orange ledde den andra mot henne över taket, bort från den svarta helikoptern. Det var… Ja det var det!

'Jag vill ha er i baksätet båda två', sa Molly och öppnade dörren på förarsidan.

'Det är du', lyckades Mona säga till det mest berömda ansiktet i världen.

'Ja', sa Angie med ögonen på Monas ansikte, 'det… verkar så…'

'Kom igen nu', sa Molly med handen på stjärnans axel. 'In med dig. Din marsianske svarting håller redan på att vakna upp.' Hon sneglade bakåt på helikoptern. Den såg ut som en jättestor leksak där den stod utan ljus, som om ett jättebarn hade satt den där och glömt bort den.

'Jag hoppas det', sa Angie och klev in i baksätet på bilen.

'Du också, älskling', sa Molly och knuffade Mona mot den öppna dörren.

'Men… jag menar…'

'Rör på påkarna!'

Mona klev in, kände doften av Angies parfym och råkade röra med handleden vid den stora pälsens övernaturliga lenhet. 'Jag såg dig', hörde hon sig själv säga. 'På TV.'

Angie sa ingenting.

Molly gled ner i förarsätet, smällde igen dörren och startade motorn. Den orangea huvan var hårt åtdragen så att hennes ansikte var som en vit mask med blanka silverögon. Sedan rullade de ner för den skyddade rampen, in i den första kurvan. Ner för fem våningar på det sättet, i en snäv spiral, och sedan svängde Molly in bland rader av större fordon under svaga gröna diagonaler av ljusband.

'Luftspårning', sa Molly. 'Har du sett några luftspårningsgrejer uppe på The Envoy?'

'Nej', sa Angie.

'Om Nätets säkerhetsavdelning har sånt så kan de vara på taket redan…' Hon svängde in bilen bakom en stor, lång, lådliknande svävare, vit med ett namn målat tvärs över bakdörrarna i kantiga blå bokstäver.

'Vad står det?' frågade Mona och kände sedan att hon rodnade.

'Cathode Cathay', sa Angie.

Mona tyckte att hon hade hört det namnet förut.

Molly var redan ute och öppnade de stora dörrarna. Och drog ner några gula plastramper.

Sedan var hon tillbaka i bilen. Backade, lade växeln i drive, och så rullade de rakt in i svävaren. Hon drog tillbaka den orangea huvan och skakade på huvudet för att frigöra håret. 'Mona, tror du att du kan gå ut och skjuta in de där ramperna? De är inte tunga.' Det lät inte som en fråga.

De var inte tunga. Hon drog sig upp på flaket bakom bilen och hjälpte Molly att dra igen dörrarna.

Hon kunde känna Angie där i mörkret.

Det var verkligen Angie.

'Fram med er, på med bältena, håll i er.'

Angie. Hon satt alldeles intill Angie.

Det hördes ett sus när Molly fyllde svävarens kjolar. Sedan gled de ner för spiralrampen.

'Din kompis', sa Molly, 'han är vaken vid det här laget, men kan inte röra sig riktigt än. En kvart till.' Hon svängde av rampen igen, och den här gången hade Mona tappat räkningen på våningarna. Den här våningen var full av lyxbilar, små lyxbilar. Svävaren dånade fram längs en mittgång och svängde till vänster.

'Du har tur om han inte väntar på oss utanför', sa Angie.

Molly stannade tio meter från en stor metallport målad med diagonala ränder av gult och svart.

'Nej', sa Molly och tog fram en liten blå box från handskfacket, ' han har tur om han inte väntar utanför.' Porten sprängdes bort med en orange eldslåga och ett dån som slog mot Monas mellangärde som ett tungt knytnävsslag. Den brakade ut på den blöta gatan i ett moln av rök och sedan var svävaren över den, svängde, och accelererade.

'Det här är väldigt brutalt, eller hur?' sa Angie och skrattade faktiskt.

'Jag vet', sa Molly som var koncentrerad på körningen. 'Ibland är det det bästa sättet. Mona, berätta för henne om Prior. Prior och din pojkvän. Det du berättade för mig.'

Mona hade aldrig i hela livet känt sig så blyg.

'Snälla', sa Angie, 'berätta, Mona.'

Så där rakt fram. Hennes namn. Angie Mitchell hade faktiskt sagt hennes namn. Till henne. Just nu.

Det gjorde henne svimfärdig.

KAPITEL TRETTIOFYRA

Margate Road

'D U ser vilsen ut', sa nudelförsäljaren på japanska. Kumiko gissade att han var korean. Hennes far hade affärsbekanta som var koreaner – de var i byggnadsbranschen hade hennes mor sagt. De var ofta, precis som den här mannen, stora, nästan lika stora som Petal, med breda, allvarliga ansikten. 'Du verkar hemskt kall.'

'Jag letar efter någon', sa hon. 'Han bor på Margate Road.'

'Var ligger det?'

'Jag vet inte.'

'Kom in', sa nudelmannen och vinkade till Kumiko att komma runt disken. Hans stånd var gjort av rosa korrugerad plast.

Hon steg in mellan nudelståndet och ett annat som gjorde reklam för något som hette roti, med detta ord präntat i vilt kolorerade sprejade versaler dekorerade av flygande, självlysande prickar. Det ståndet doftade av kryddor och kokande kött. Hon var väldigt kall om fötterna.

Hon hukade sig under ett ogenomskinligt plastskynke. Nudelståndet var trångt: små tjocka butanflaskor, de tre lågorna med sina stora grytor, plastsäckar med nudlar, travar av plastskålar och den store koreanens omfångsrika kroppshydda när han flyttade sig för att se till sina grytor. 'Sitt', sa han, och hon satte sig på en gul plastlåda med MSG, med huvudet under diskens nivå. 'Du är japanska?'

'Ja', sa hon.

'Tokyo?'

Hon tvekade.

'Dina kläder', sa han. 'Varför har du tabi-sockor av gummi på vintern? Är det modernt nu?'

'Jag har blivit av med mina stövlar.'

Han gav henne en plastskål och ätpinnar. Feta nudelstrimmor simmade i en tunn gul soppa. Hon åt hungrigt och drack sedan upp soppan. Hon såg på när han serverade en kund, en afrikansk kvinna som hämtade nudlar i sin egen lockförsedda gryta.

'Margate', sa nudelmannen när kvinnan hade gått. Han tog fram en flottig pocketbok under disken och tummade igenom den. 'Här', sa han och pekade på en hopplöst komprimerad liten karta, 'nere vid Acre Lane.' Han tog en blå filtpenna och ritade vägen på en grov grå servett.

'Tack', sa hon. 'Då går jag nu.'

Hennes mor kom till henne när hon tog sig fram längs Margate Road.

Sally var i fara, någonstans i Sprawl, och Kumiko litade på att Tick skulle känna till något sätt att kontakta henne. Om inte per telefon så genom matrisen. Kanske kände Tick Finnen, den döde mannen i matrisen…

I Brixton hyste storstadens korallbygge ett annat liv. Mörka och ljusa ansikten, oräkneliga raser, tegelfasaderna bemålade med ett uppror av nyanser och symboler som de ursprungliga byggmästarna aldrig hade kunnat föreställa sig. Trumrytmer dunkade ut genom en pubs öppna dörr när hon gick förbi, värme och skratt. Affärerna sålde matvaror Kumiko aldrig hade sett, rullar av lysande tyger, kinesiska handverktyg, japansk kosmetika…

När hon stannade framför ett lysande fönster, med skyltning av toningsvätskor och rouge där hennes eget ansikte reflekterades i silverfolien längst bak, kände hon sin mors död falla över henne ur natten. Hennes mor hade ägt saker som dessa.

Hennes mors galenskap. Hennes far nämnde den aldrig. Det fanns ingen plats för galenskap i hennes fars värld, fast det fanns det för självmord. Hennes mors galenskap var europeisk, en importerad snara av sorg och illusioner… Hennes far hade dödat hennes mor hade Kumiko sagt till Sally, i Covent Garden. Men var det sant? Han hade skaffat läkare från Danmark, från Australien och till sist från Chiba. Läkarna hade lyssnat på prinsessballerinans drömmar, hade kartlagt och tagit tiden på hennes synapser och tagit prov på hennes blod. Prinsessballerinan hade vägrat ta deras mediciner och underkasta sig deras operationer. 'De vill skära i min hjärna med laser', hade hon viskat till Kumiko.

Hon hade viskat andra saker också.

På natten, sa hon, steg de onda andarna som rök ur sina lådor i Kumikos fars arbetsrum. 'Gamla män', hade hon sagt, 'de suger i sig luften vi skulle andats. Din far suger i sig luften jag skulle andats. Den här staden suger i sig luften jag skulle andats. Ingenting är någonsin stilla. Här finns ingen sann sömn.'

Mot slutet hade det inte funnits någon sömn alls. Sex nätter satt hennes mor, tyst och absolut stilla, i sitt blåa europeiska rum. Den sjunde dagen lämnade hon lägenheten ensam – en anmärkningsvärd prestation med tanke på sekreterarnas noggrannhet – och begav sig till den kalla floden.

Men bakgrunden i skyltfönstret var som Sallys glasögon. Kumiko tog koreanens karta ur ärmen på sin tröja.

Det stod en utbränd bil vid trottoaren på Margate Road. Hjulen var borta. Hon stannade bredvid den och granskade de hemlighetsfulla husfasaderna mitt emot när hon hörde ett ljud bakom sig. Hon vände sig om och fick se ett förvridet fågelskrämmeansikte under en flottig kalufs i ljuset från den halvöppna dörren till det närmaste huset.

'Tick!'

'Terrence, egentligen', sa han medan ansiktskrampen släppte.

Ticks lägenhet låg på översta våningen. De lägre våningarna var tomma, med trasiga tapeter som uppvisade spöklika spår av försvunna tavlor.

Mannens haltning var tydligare när han gick upp för trapporna framför henne. Han bar en grå hajskinnskostym och tobaksfärgade mockaskor med tjocka sulor.

'Har väntat på dig', sa han och drog sig upp för ett trappsteg, och ett till.

'Har du?'

'Visste att du hade stuckit från Swains. Har avlyssnat deras trafik, när jag har hunnit för det andra.'

'Det andra?'

'Du känner inte till det, va?'

'Förlåt?'

'Det är matrisen. Något håller på att hända. Lättare att visa dig det än att förklara. Som om jag skulle kunna förklara det, vilket jag inte kan. Jag skulle tro att minst en tredjedel av mänskligheten är inkopplad just nu, för att se på skådespelet…'

'Jag förstår inte.'

'Tvivlar på att nån gör det. Det finns en ny makroform i den sektor som representerar Sprawl.'

'En makroform?'

'En enormt stor datakonstrukt.'

'Jag kom hit för att varna Sally. Swain och Robin Lanier tänkte ge henne till dem som konspirerade för att kidnappa Angela Mitchell.'

'Det är inget att oroa sig för', sa han när han nådde toppen av trappan. 'Sally har redan snott Mitchell och slagit Swains man i Sprawl halvt fördärvad. De är efter henne i vilket fall som helst nu. Alla jävlar kommer att vara efter henne snart. Fast vi kan ju ändå berätta det för henne när hon tar kontakt. Om hon tar kontakt…'

Tick bodde i ett enda stort rum vars egendomliga form antydde att väggar hade tagits bort. Fast det var stort var det ändå trångt För Kumiko såg det ut som om någon hade tagit hela innehållet i en modulbutik i Akihabara och placerat det på en yta som redan, på gaijin-vis, var fylld med alltför många klumpiga möbler. Trots detta var det förvånansvärt rent och prydligt: tidskrifternas kanter låg i linje med kanten på det låga glasbordet de låg på, bredvid ett icke använt askfat och en enkel vit vas med snittblommor.

Hon försökte med Colin igen, medan Tick fyllde en elektrisk kokare med vatten från en filterkanna.

'Vad är det där?' frågade han och satte ner kannan.

'En Maas-Neotek-guide. Den är sönder, jag kan inte få Colin att komma fram…'

'Colin? Är det en stimapparat?'

'Ja.'

'Får jag se…' Han höll ut handen.

'Min far gav den till mig…'

Tick visslade. 'En sån här kostar en förmögenhet. En av deras små AI :ar. Hur funkar den?'

'Man sluter handen runt den så kommer Colin fram, men ingen annan kan se eller höra honom.'

Tick höll apparaten vid örat och skakade på den. 'Är den sönder? Hurdå?'

'Jag tappade den.'

'Det är bara kåpan som är trasig, ser du? Biosoften har lossnat från fodralet, så man kan inte accessa den manuellt.'

'Kan du laga den?'

'Nej. Men vi kan accessa den genom ett däck, om du vill…'

Han lämnade tillbaka den. Vattnet kokade.

Över teet berättade hon om sin resa till Sprawl och Sallys besök hos altaret i gränden. 'Han kallade henne Molly', sa hon.

Tick nickade och blinkade flera gånger i snabb följd. 'Det var det hon kallades, där borta. Vad snackade de om?'

'Ett ställe som hette Straylight. En man som hette Case. En fiende, en kvinna…'

'Tessier-Ashpool. Hittade det när jag kollade Swains dataflöde åt henne. Swain säljer Molly till den här lady 3Jane som hon kallas. Hon har tillgång till den saftigaste samlingen skumma inside-hemligheter man kan tänka sig, om allt och alla. Jag har varit jävligt noggrann med att inte titta alltför nära på något av det där. Swain säljer det till höger och vänster och gör sig ett dussin förmögenheter på kuppen. Jag är säker på att hon har tillräckligt med skit om vår mr Swain också…'

'Och hon finns här, i London?'

'I omloppsbana någonstans, verkar det som, fast en del säger att hon är död. Jag höll på att undersöka det faktiskt, när den stora grejen dök upp i matrisen…'

'Förlåt?'

'Här, jag ska visa dig.' När han kom tillbaka till det vita frukostbordet bar han på en låg svart bricka med en rad små knappar placerade längs ena sidan. Han lade den på bordet och rörde vid en av de små knapparna. En kubisk holobild tändes över projektorn: cyberspaces neonrutmönster, fyllt med de lysande former, både enkla och komplexa, som representerade enorma ansamlingar av lagrade data. 'Det här är alla de vanliga jättarna. Koncerner. Till stor del ett fast landskap, skulle man kunna säga. Nån gång kan nån av dem bygga ett annex, eller man ser ett köp och två av dem som smälter ihop. Men det är inte troligt man får se en ny, inte i den skalan. De startar som små och växer, går ihop med andra små formationer…' Han sträckte ut armen och slog på en annan knapp. 'För ungefär fyra timmar sedan' – och en enkel vit vertikal pelare visade sig exakt i mitten av displayen – 'så dök den här upp. Eller in.' De färgade kuberna, kloten och pyramiderna hade omedelbart flyttat om sig för att lämna plats för den vita pelaren. Den överskuggade dem helt och dess övre del skars av av displayens övre gräns. 'Den jäveln är större än allt annat', sa Tick med en viss belåtenhet, 'och ingen vet vad det är för något eller vem den tillhör.'

'Men någon måste veta', sa Kumiko.

'Det verkar rimligt, förstås. Men folk i min bransch, och det finns miljoner, har inte lyckats ta reda på det. Det är ännu konstigare, på sätt och vis, än det faktum att den finns där över huvud taget. Jag körde runt hela systemet, innan du kom, och letade efter nån jockey som hade en aning. Ingenting. Ingenting alls.'

'Hur skulle den här 3Jane kunna vara död?' Men sedan kom hon ihåg Finnen, boxarna i hennes fars arbetsrum. 'Jag måste berätta för Sally.'

'Finns inget annat att göra än att vänta', sa han. 'Hon ringer nog. Under tiden skulle vi kunna göra ett försök att accessa din lilla fina AI, om du vill.'

'Ja', sa hon, 'ja tack.'

'Jag hoppas bara att de där säpotyperna som jobbar åt Swain inte spårar dig hit. Men vi kan ändå bara vänta…'

'Ja', sa Kumiko fast hon inte alls var förtjust i tanken på att vänta.

KAPITEL TRETTIOFEM

Kriget i fabriken

CHERRY hittade honom hos Domaren igen, nere i mörkret. Han satt på en av Undersökarna och lyste med en ficklampa upp på Domarens pansar av polerad rost. Han kunde inte minnas att han hade gått dit, men han kände inte de skarpa ryckningarna av Korsakovs. Han mindes flickans ögon, i det där rummet som Bobby sa låg i London.

'Gentry har kopplat in The Count och hans box på ett cyberspace-däck', sa Cherry. 'Vet du om det?'

Slick nickade, fortfarande med blicken riktad mot Domaren. 'Bobby sa att det var bäst för oss.'

'Men vad är det som pågår? Vad hände när ni kopplade in er båda två?'

'Gentry och Bobby, de liksom fann varandra. Galna på samma vis. När vi kopplade in oss kom vi ut nånstans i omloppsbana, men Bobby var inte där… Sen Mexiko, tror jag. Vem är Tally Isham?'

'Stimdrottning när jag var liten. Som Angie Mitchell är nu.'

'Mitchell, hon var hans tjej…'

'Vems?'

'Bobbys. Han berättade alltihop för Gentry, i London.'

'London?'

'Ja. Vi åkte dit, efter Mexiko.'

'Och han sa att han var Angie Mitchells kille? Låter sjukt.'

'Ja, men han sa att det var så han fick nys på den, den där alephgrejen.' Han svängde ner ljusstrålen och riktade den in i Likmalarens skelettartade stålkäft. 'Han hängde ihop med rika människor och fick höra talas om den. Kallade den en själafångare. De som ägde den hyrde ut tid i den till de där rika människorna. Bobby provade den en gång, och sen kom han tillbaka och stal den. Tog ner den till Mexiko och började tillbringa all sin tid där inne. Men de kom efter honom…'

'Låter som du kommer ihåg saker i alla fall.'

'Så han stack därifrån. Stack upp till Cleveland och gjorde en överenskommelse med Afrika, gav Afrika pengar för att gömma honom och ta hand om honom när han var inkopplad, för han hade kommit verkligen nära…'

'Nära vad?'

'Vet inte. Nåt konstigt. Som när Gentry snackar om Formen.'

'Jaha', sa hon, 'men jag tror det kan ta död på honom, att vara inkopplad på det där viset. Hans värden börjar bli konstiga. Han har gått på det där droppet för länge. Det var därför jag kom för att prata med dig.'

Likmalarens ståltandade innandöme glänste i ficklampans sken. 'Det är vad han vill. Och om han betalade Kid så är det som om du jobbar åt honom. Men killarna Bird såg i dag, de arbetar åt folket från LA, de som Bobby stal grejen av…'

'Säg mig en sak.'

'Vadå?'

'Vad är det här för något du bygger? Afrika sa att du var en galen vit kille som bygger robotar av skrot. Sa att på sommaren tar du ut dem på rosten där ute och arrangerar stora strider…'

'Det är inga robotar', avbröt han och vände ficklampan mot den spindelbenta Häxans korta, med liar försedda armar. 'Det mesta är radiostyrt.'

'Bygger du dem bara för att förstöra dem?'

'Nej. Men jag måste testa dem. Se om jag har fått dem rätt…' Han släckte ficklampan.

'Galen vit kille', sa hon. 'Har du nån tjej här ute?'

'Nej.'

'Duscha. Raka dig kanske…' Plötsligt var hon mycket nära honom, med andedräkten mot hans ansikte.

'Okej där inne, lyssna nu…'

'Vad fan…'

'För jag tänker inte säga det här två gånger.'

Slick lade handen över Cherrys mun.

'Vi vill ha er gäst och hela hans utrustning. Alltså hela, jag upprepar, hela utrustningen.' Den förstärkta rösten ljöd genom Fabrikens metalliska ihålighet. 'Ni kan ge honom till oss, det är lätt, eller också kan vi döda varenda jävel av er. Det går lätt det också. Fem minuter att tänka på saken.'

Cherry bet honom i handen. 'För fan, jag måste andas, okej?'

Sedan sprang han genom Fabrikens mörker, och han hörde henne ropa hans namn.

En ensam 100-wattslampa brann över Fabrikens södra ingång, ett par förvridna ståldörrar som rostat fast i öppet läge. Bird måste ha lämnat den på. Från där han hukade vid ett tomt fönster kunde Slick nätt och jämnt urskilja svävaren utanför den svaga kretsen av ljus. Mannen med megafonen kom strosande ut ur mörkret med en utstuderad nonchalans som skulle visa att han hade läget under kontroll. Han hade på sig en isolerad kamouflageoverall med tunn nylonhuva åtdragen runt huvudet och goggles. Han höjde megafonen. 'Tre minuter.' Han påminde Slick om vakterna i häktet, andra gången han hade åkt dit för bilstöld.

Gentry tittade säkert ut från övervåningen, där en smal vertikal plexiglaspanel satt klistrad i väggen, högt ovanför Fabrikens portar.

Något rasslade till i mörkret till höger om Slick. Han hann vända sig i tid för att hinna se Bird i det svaga ljuset från ett annat fönsterhål, kanske åtta meter bort längs väggen, och ljusreflexen från den bara aluminium-ljuddämparen när pojken höjde sitt .22-kalibriga gevär. 'Bird! Låt bli…' En rubinröd eldfluga på Birds kind avslöjade ett lasersikte ute på Solitude. Bird kastades tillbaka in i Fabriken när ljudet av skottet bröt in genom de tomma fönstren och ekade tillbaka från väggarna. Sedan var allt som hördes ljudet av ljuddämparen som rullade över betongen.

'För fan ', dånade den kraftiga rösten muntert. 'Ni har fått er chans.' Slick kikade över kanten på fönstret och såg mannen springa tillbaka till svävaren.

Hur många kunde de vara där ute? Bird hade inte sagt det. Två svävare, Hondan. Tio? Fler? Om inte Gentry hade en pistol gömd någonstans så hade Birds gevär varit deras enda skjutvapen.

Svävarens turbiner drog i gång. Han förmodade att de tänkte köra rakt in. De hade lasersikten, förmodligen infraröda också.

Sedan hörde han en av Undersökarna, ljudet den åstadkom med sina rostfria stålfötter mot betonggolvet. Den kom kravlande ut ur mörkret med sin brännarförsedda skorpionstjärt långt tillbakaböjd. Chassit hade femtio år tidigare tillhört en fjärrstyrd manipulator för hantering av giftigt avfall och upprensning i kärnkraftverk. Slick hade hittat tre omonterade exemplar i Newark och bytt till sig dem mot en Volkswagen.

Gentry. Han hade lämnat styrenheten uppe på loftet.

Undersökaren malde sig fram över golvet och stannade i den breda dörröppningen vänd mot Solitude och den avancerande svävaren. Den var ungefär så stor som en motorcykel, med ett öppet chassi packat med servoslangar, kompressionsbehållare, synliga skruvdrev, hydrauliska cylindrar. Ett par otäcka klor stack ut från vardera sidan av den blygsamma instrumentenheten. Slick var inte säker på var klorna kom ifrån, kanske från någon stor jordbruksmaskin.

Svävaren var av tung industrimodell. Skivor av tjock grå armerad plast hade monterats över vindrutan och fönstren, med smala springor att kika igenom i varje skiva.

Undersökaren satte sig i rörelse och körde rakt mot svävaren så att det sprutade is och lös betong kring stålbanden, med klorna i yttersta läget. Svävarföraren lade in backen och försökte få stopp på farkosten.

Undersökarens klor snappade vilt efter den utbuktande främre kjolen, gled av, snappade igen. Kjolen var förstärkt med polykarbonnät. Sedan kom Gentry ihåg brännarlansen. Den tändes i en hård boll av rått vitt ljus, svängde fram över de värdelösa klorna och gick rakt igenom kjolen som en kniv genom papp. Undersökarens drivband slirade när Gentry körde den mot den hopsjunkande kjolen med lansen rakt framåtsträckt. Slick blev plötsligt medveten om att han hade vrålat, men han visste inte vad han hade sagt. Han var på fötter nu, när klorna äntligen fick grepp i kanten av den trasiga kjolen.

Han slängde sig på golvet igen när en figur i huva och goggles dök upp genom luckan på svävarens tak som en beväpnad handdocka och tömde ett magasin tolvkalibers blykulor så att det slog gnistor om Undersökaren, som dock fortsatte tugga sig fram genom kjolen, en silhuett mot lansens vita pulserande ljus. Sedan stannade Undersökaren, med klorna hårt fastknipta i den trasiga kjolen. Skytten dök ner i sin lucka igen.

Bränsletillförseln? Servon? Vad hade killen träffat? Den vita pulsen dog ut nu, var nästan död.

Svävaren började backa långsamt över rosten och tog Undersökaren med sig.

Den var långt borta, ute ur ljuset och synlig bara för att den rörde sig, när Gentry upptäckte den kombination av reglage som aktiverade eldkastaren, vars mynning satt monterad mellan klornas fästen. Slick såg fascinerad på när Undersökaren satte eld på en högtrycksstråle med tio liter bensin spetsad med rengöringsmedel. Han hade tagit det där munstycket från en besprutningstraktor, kom han ihåg.

Det fungerade bra.

KAPITEL TRETTIOSEX

Själafångaren

SVÄVAREN var på väg söderut när Mamman Brigitte kom tillbaka. Kvinnan med de förseglade silverögonen övergav den grå personbilen i ett annat parkeringshus, och gatflickan med Angies ansikte berättade en förvirrad historia: Cleveland, Florida, någon som hade varit hennes pojkvän eller hallick eller bådadera…

Men Angie hade hört Brigittes röst, i helikoptern på taket till New Suzuku Envoy: Lita på henne, mitt barn. I detta utför hon loans vilja.

Som fånge i sitt säte, med spännet på säkerhetsbältet inbäddat i en solid klump av plast, hade Angie sett hur kvinnan lurade helikopterns dator och aktiverade ett nödsystem som tillät manuell flygning.

Och nu denna motorväg i vinterregnet, flickan som pratade igen och överröstade vindrutetorkarnas svischande…

In i stearinljusskenet, väggarna av vitmenad kalksten, bleka nattfjärilar som fladdrar i pilens nedhängande grenar.

Din tid närmar sig.

Och de är där, Ryttarna, loa: Pappa Legba lysande och flytande som kvicksilver; Ezili Freda, som är moder och drottning; Samedi, baron Cimitiere, mossa och ruttnande ben; Similior, madame Travaux; många andra… De fyller ut det tomrum som är Grande Brigitte. Mumlet av deras röster är ljudet av vind, rinnande vatten, bikupan…

De dallrar över marken som hettan över en sommarlandsväg, och det har aldrig varit så här tidigare för Angie, aldrig den här tyngden, den här känslan av att falla, den här graden av underkastelse…

Till en plats där Legba talar med en röst som ett bensinfat…

Han berättar en historia.

I en hård vind av bilder ser Angie maskinintelligensens framväxt: stencirklar, klockor, ångdrivna vävstolar, en klickande mässingsskog av spärrhakar och hjul, vakuum som fångats i blåst glas, elektronisk glöd genom hårfina trådar, enorma uppsättningar rör och strömbrytare som dechiffrerade meddelanden som chiffrerats av andra maskiner… De bräckliga, kortlivade rören krymper och blir transistorer; kretsar integreras och krymper till kisel…

Kislet når vissa funktionella begränsningar…

Och hon är tillbaka i Beckers video, Tessier-Ashpools historia, interfolierad med drömmar som är 3Janes minnen, och fortfarande talar han, Legba, och berättelsen är en enda berättelse, oräkneliga trådar tvinnade runt en gemensam, hemlig kärna; 3Janes mor som skapar de tvillingintelligenser som en gång ska förenas, ankomsten av främlingar (och plötsligt är Angie medveten om att hon känner Molly också, från drömmarna), själva föreningen, 3Janes galenskap…

Och Angie finner sig stå inför ett juvelprytt huvud, ett föremål gjort av platina och pärlemor och vackra blå stenar, ögon snidade av syntetiska rubiner. Hon känner till det här föremålet från drömmarna som aldrig var drömmar: detta är porten till Tessier-Ashpools datakärnor, där de två halvorna av någonting stred med varandra i väntan på att födas som en.

'Vid denna tiden blev du ofödd.' Huvudets röst är Marie-Frances, 3Janes döda moders, bekant från så många plågade nätter, fast Angie vet att det är Brigitte som talar: 'Det var först nu som din far började inse sin egen begräsning, att skilja ärelystnad från begåvning. Det som han ville byta bort sitt barn till hade ännu inte manifesterats. Snart skulle mannen Case komma för att åstadkomma den föreningen, om än kortvarig, om än evig. Men du känner till detta.'

'Var är Legba nu?'

'Legba-ati-Bon – som du känner honom – väntar på att bli till.'

'Nej', sa hon och mindes Beauvoirs ord för länge sedan, i New Jersey, 'loa kom från Afrika i början…'

'Inte som du har känt dem. När ögonblicket var inne, det strålande ögonblicket, så rådde absolut enhet, ett enda medvetande. Men så fanns det andra.'

'Det andra?'

'Jag talar bara om det jag vetat. Bara den enda visste om det andra, och den enda finns inte mer. Efter den vetskapen höll inte centrum ihop – alla fragment rusade i väg. Fragmenten sökte en form, vart och ett, vilket är sådana tings natur. Bland alla de tecken som din sort har lagt på lager som skydd mot natten verkade i den situationen voodoons paradigm de mest passande.'

'Då hade Bobby rätt. Det var då Det Förändrades…'

'Ja, han hade rätt, men bara på ett sätt, för jag är på en gång Legba och Brigitte och en aspekt av det som köpslog med din far. Som krävde av honom att han skulle rita vévés i ditt huvud.'

'Och berättade för honom vad han behövde veta för att fullända biochipen?'

'Biochipen var nödvändig.'

'Är det nödvändigt att jag drömmer Ashpools dotters minnen?'

'Kanske.'

'Är drömmarna ett resultat av drogen?'

'Inte direkt, fast drogen gjorde dig mottaglig för vissa modaliteter, och mindre mottaglig för andra.'

'Drogen då. Vad var det? Vad var meningen med den?'

'Ett detaljerat neurokemiskt svar på din första fråga skulle bli mycket långt.'

'Vad var meningen med den?'

'När det gäller dig?'

Hon var tvungen att se bort från rubinögonen. Väggarna är klädda med panel av antikt trä polerat till en rik lyster. Golvet är täckt med en heltäckningsmatta med ett vävt mönster av kretsscheman.

'Inga satser var identiska. Den enda konstanten var den substans vars psykotropiska signatur du uppfattade som ›drogen‹. Under intagandet var många andra substanser inblandade, liksom flera dussin subcellulära nanomekanismer, programmerade för att restrukturera de synaptiska förändringar som åstadkommits av Christopher Mitchell…'

Din fars vévés har ändrats, delvis raderats, ritats om…

'På vems order?'

Rubinögonen. Pärlemor och lapis lazuli. Tystnad.

'På vems order? Hiltons? Var det Hilton?'

'Beslutet kom ursprungligen från Continuity. När du kom tillbaka från Jamaica rådde Continuity Swift att ge dig drogen igen. Piper Hill försökte utföra hans order.'

Hon känner ett stigande tryck i huvudet, dubbla punkter av smärta bakom ögonen…

'Hilton Swift är tvungen att följa Continuitys beslut. Sense/Net är en alltför komplex organisation för att överleva annars, och Continuity, som skapades långt efter det strålande ögonblicket, är på ett annat plan. Biosoftteknologin som din far tog fram fick Continuity att existera. Continuity är naiv.'

'Varför? Varför ville Continuity att jag skulle göra det?'

'Continuity är kontinuitet. Kontinuitet är Continuitys jobb…'

'Men vem sänder drömmarna?'

'De sänds inte. Du dras till dem, som du en gång drogs till loa. Continuitys försök att skriva om din fars budskap misslyckades. Någon impuls från dig själv tillät dig att undkomma. Coup-poudren misslyckades.'

'Skickade Continuity kvinnan för att kidnappa mig?'

'Continuitys motiv är fördolda för mig. En annan nivå. Continuity tillät att 3Janes agenter infiltrerade Robin Lanier.'

'Men varför?'

Och smärtan var omöjlig.

'Hon har näsblod', sa gatflickan. 'Vad ska jag göra?'

'Torka upp det. Få henne att luta sig bakåt. För fan. Gör nåt…'

'Vad var det där hon sa om New Jersey?'

'Håll tyst. Håll tyst bara och håll utkik efter en avfart.'

'Varför det?'

'Vi ska till New Jersey.'

Blod på den nya pälsen. Kelly skulle bli vansinnig.

KAPITEL TRETTIOSJU

Tranor

TICK tog av den lilla panelen från baksidan av Maas-Neotek-apparaten med hjälp av en tandläkarsond och en urmakartång.

'Underbart', muttrade han och kikade in i öppningen genom en upplyst lins, med det flottiga vattenfallet av hår dinglande just ovanför. 'Som de har dragit ner ledningarna gradvis från den här kontakten. Luriga jävlar…'

'Tick', sa Kumiko, 'kände du Sally när hon kom till London första gången?'

'Strax efter, tror jag…' Han sträckte sig efter en rulle optisk ledning. 'För det var inte mycket med henne, då.'

'Gillar du henne?'

Den upplysta linsen höjdes och blinkade åt hennes håll med Ticks vänstra öga förvrängt bakom. 'Om jag gillar henne? Kan inte säga att jag har tänkt på det, på det sättet.'

'Du tycker inte illa om henne?'

'Hon är jävligt besvärlig, Sally. Fattar du vad jag menar?'

'Besvärlig?'

'Lärde sig aldrig riktigt hur saker och ting sköts här. Klagar alltid.' Hans händer rörde sig snabbt och säkert: tången, den optiska ledningen… 'Det är ett lugnt ställe, England. Har inte alltid varit det förstås. Vi hade oroligheterna, och sen kriget… Saker och ting rör sig på ett visst sätt här, om du fattar vad jag menar. Fast man kan inte säga att det gäller hetsporrarna.'

'Förlåt?'

'Swain och de. Men din fars folk, de som Swain alltid har varit sån kompis med, de verkar ha känsla för traditionerna… En man måste veta vilket håll som är upp… Fattar du vad jag menar? Men det här nya projektet som Swain har, det kommer nog att röra till det för alla som inte är på plats och är med. För fan, vi har ju fortfarande en regering här. Vi styrs inte av storföretag. Ja, i alla fall inte direkt…'

'Hotar Swains aktiviteter regeringen?'

'Han ändrar på den, för fan. Omfördelar makt så att det passar honom själv. Information. Makt. Hårddata. Lägg tillräckligt mycket av det i händerna på en enda man…' En muskel i kinden ryckte medan han pratade. Nu låg Colins apparat på en vit antistatisk skiva på frukostbordet. Tick kopplade sladdarna som stack ut från den till en tjockare kabel som gick till en av modulstaplarna. 'Så där ja', sa han och gned händerna mot varandra, 'jag kan inte få fram honom direkt här i rummet åt dig, men vi kan accessa honom genom ett däck. Har du sett cyberspace?'

'Bara i stimprogram.'

'Då kunde du lika gärna ha sett det. I vilket fall som helst får du se det nu.' Han reste sig. Hon följde honom över rummet till ett par hårt stoppade ultramockafåtöljer som flankerade ett lågt, fyrkantigt svart glasbord. 'Trådlösa', sa han stolt och tog två trodset från bordet och gav det ena till Kumiko. 'Skitdyra.'

Kumiko granskade den tunna mattsvarta tiaran. Maas-Neoteklogon fanns i relief mellan tinningskontakterna. Hon satte på sig den, den var kall mot huden. Han satte på sig sitt eget set och kröp upp i den andra fåtöljen. 'Klar?'

'Ja', sa hon, och Ticks rum var borta, väggarna blev till fladdrande kort som välte och singlade bort bort i det lysande rutsystemet, bland de enorma formerna av data.

'Snygg övergång det där', hörde hon honom säga. 'Inbyggd i troderna. Gör det lite dramatiskt…'

'Var är Colin?'

'Ett ögonblick så ska jag få i gång den här…'

Kumiko flämtade till när hon kastades i väg mot en kromgul slätt av ljus.

'Yrsel kan vara ett problem', sa Tick och stod plötsligt bredvid henne på den gula slätten. Hon såg ner på hans mockaskor, och sedan på sina händer. 'Lite kroppsbilder brukar hjälpa.'

'Jaså', sa Colin, 'det är den lille mannen från The Rose and Crown. Har du mixtrat med min apparat, eller?'

Kumiko vände sig om och såg honom där, med sulorna på de bruna stövlarna tio centimeter över det kromgula. I cyberspace, märkte hon, fanns det inga skuggor.

'Visste inte att vi hade setts', sa Tick.

'Ingen fara', sa Colin. 'Det var inte formellt. Men', sa han till Kumiko, 'jag förstår att du kom säkert fram till det pittoreska Brixton.'

'Herregud', sa Tick, 'vad är du för en jäkla snobb.'

'Förlåt', sa Colin leende, 'det är meningen att jag ska motsvara resenärens förväntningar.'

'Vad du är, är nån japansk ingenjörs uppfattning om en engelsman!'

'Det kom draculas', sa hon, i tunnelbanan. 'De tog min handväska. De ville ta dig…'

'Du har lossnat från din kåpa, grabben', sa Tick. 'Vi har dig inkopplad genom mitt däck nu.'

Colin log. 'Tack ska du ha.'

'Jag kan berätta något annat för dig också', sa Tick och tog ett steg mot Colin, 'du har fel data i dig, för det du ska vara.' Han kisade med ögonen. 'En kompis till mig i Birmingham har just gått igenom dig.' Han vände sig till Kumiko. 'Det är nån som har fifflat med din datoriserade vän här. Visste du det?'

'Nej…'

'Om jag ska vara riktigt ärlig', sa Colin och kastade tillbaka pannluggen, 'så har jag faktiskt misstänkt det själv.'

Tick stirrade ut i matrisen som om han lyssnade på något som Kumiko inte kunde höra. 'Ja', sa han till slut, 'fast det är nästan säkert ett fabriksjobb.

Tio stora block i dig.' Han skrattade. 'Helt överisade… Du ska ju veta vartenda jävla dugg om Shakespeare, eller hur?'

'Jag är ledsen', sa Colin, 'men det råkar vara så att jag faktiskt vet vartenda jävla dugg om Shakespeare.'

'Ge oss en sonett, då', sa Tick och lät ansiktet dras ihop i en långsam blinkning.

Något som liknade avsmak drog över Colins ansikte. 'Du har rätt.'

'Eller Dickens, för fan!' Tick triumferade.

'Men jag kan faktiskt…'

'Du tror att du gör det, tills du får en specifik fråga! De lämnade de bitarna tomma, Eng litt-avdelningen, och fyllde dem med något annat…'

'Med vad då i så fall?'

'Vet inte', sa Tick. 'Killen i Birmingham kommer inte åt det. Han är smart, men du är ju en sån där jävla biosoft från Maas…'

'Tick', avbröt Kumiko, 'finns det inget sätt att kontakta Sally, genom matrisen?'

'Tvivlar på det, men vi kan försöka. Du ska få se den där makroformen jag berättade om i alla fall. Vill du ha med dig din datorvän som sällskap?'

'Ja tack…'

'Okej då', sa Tick, men tvekade sedan. 'Men vi vet inte vad som finns inuti honom. Nåt din far betalade för, förmodar jag.'

'Han har rätt', sa Colin.

'Vi åker allihop', sa hon.

Tick utförde förflyttningen i realtid i stället för att använda de okroppsliga, ögonblickliga förflyttningar som vanligen användes i matrisen.

Den gula slätten, förklarade han, var taket till Londonbörsen och andra organisationer i City. På något sätt genererade han ett slags båt som de kunde åka i, en blå abstraktion som var avsedd att minska risken för yrsel. När den blå båten gled bort från börsen tittade Kumiko bakåt och såg den enorma gula kuben försvinna i fjärran. Tick pekade ut olika strukturer som en turistguide: Colin, som satt bredvid henne med korslagda ben, verkade road av de ombytta rollerna. 'Det där är White’s', sa Tick och visade på en anspråkslös grå pyramid, 'klubben är Saint James. Medlemsregister, väntelista…'

Kumiko såg upp på cyberspaces arkitektur och hörde sin tvåspråkige franske lärares röst i Tokyo när han förklarade mänsklighetens behov av denna informationsrymd. Ikonvärldar, vägvisare, artificiella verkligheter… Men det flöt ihop i minnet, som de här höga formerna när Tick accelererade…

Den vita makroformens skala var svår att bedöma.

I början hade Kumiko tyckt att den verkade som himlen, men nu när hon kisade mot den kändes det som om den var något hon skulle kunna plocka upp i handen, en cylinder av lysande pärlemor inte större än en schackpjäs. Men den tornade upp sig högt över de polykroma formerna runt omkring.

'Ja', sa Colin hurtigt, 'den där är verkligen egendomlig, eller hur? Total anomali, fullständigt unik…'

'Men du behöver inte oroa dig för den, eller hur?' sa Tick.

'Bara om den inte har någon direkt påverkan på Kumikos situation', höll Colin med och ställde sig upp i båt-formen, 'men hur kan man vara säker på det?'

'Du måste försöka kontakta Sally', sa Kumiko otåligt. Den här saken – makroformen, anomalin – var inte särskilt intressant, även om både Tick och Colin ansåg att den var så enastående.

'Se på den', sa Tick. 'Det skulle kunna finnas en hel jävla värld där inne…'

'Och du vet inte vad det är?' Hon såg på Tick – hans ögon hade det där frånvarande uttrycket som betydde att hans händer rörde sig på tangentbordet hemma i Brixton.

'Det är en enorm mängd data', sa Colin.

'Jag försökte just få kontakt med den där konstrukten, den hon kallar Finnen', sa Tick med en aning av oro i rösten medan han fokuserade blicken igen, 'men jag kunde inte komma fram. Jag fick en känsla av att det fanns något där, som väntade… Jag tror det är bäst att vi kopplar ur oss nu…'

En svart prick, på den välvda pärlemorn, med perfekt definierade kanter…

'Fan också', sa Tick.

'Bryt länken', sa Colin.

'Jag kan inte. De har oss…'

Kumiko såg på medan den blå båtformen under hennes fötter drogs ut, sträcktes till en azurblå tråd som drogs över djupet in i den runda fläcken av mörker. Och sedan, under ett oerhört egendomligt ögonblick, drogs också hon, tillsammans med Tick och Colin, ut till den utsöktaste tunna tråd…

För att finna att hon befann sig i Uenoparken en sen hösteftermiddag, vid Shinobazudammens orörliga vatten, med modern sittande bredvid sig på en slät bänk av kallt karbonlaminat, vackrare nu än i minnet. Hennes mors läppar var fylliga och vackert glänsande, med konturer som dragits, det visste Kumiko, med de finaste och smalaste av penslar. Hon hade på sig sin franska jacka med den mörka kragen som inramade hennes välkomstleende.

Kumiko kunde bara stirra, hopkrupen runt den kalla klump av skräck som fanns under hennes hjärta.

'Du har varit en dåraktig flicka, Kumi', sa hennes mor. 'Trodde du att jag inte skulle komma ihåg dig, eller överge dig i det vintriga London hos din fars gangsterhantlangare?'

Kumiko såg de perfekta läpparna öppna sig en smula över vita tänder – tänder som sköttes, det visste hon, av den bästa tandläkaren i Tokyo. 'Du är död', hörde hon sig själv säga.

'Nej', svarade hennes mor leende, 'inte nu. Inte här, i Uenoparken. Titta på tranorna, Kumi. '

Men Kumiko ville inte vrida på huvudet.

'Titta på tranorna.'

'Dra åt helvete med dig', sa Tick, och Kumiko snurrade runt och fann honom där. Hans ansikte var blekt och förvridet, täckt av svett, och de feta lockarna låg klistrade mot pannan.

'Jag är hennes mor.'

'Inte din mamma, fattar du?' Tick skakade, hans förvridna kropp darrade som om han kämpade mot en fruktansvärd vind. 'Inte… din… mamma…' Det syntes mörka halvmånar under armarna på hans grå kavaj. Hans små knytnävar skakade när han kämpade för att ta nästa steg.

'Ni är sjuk', sa Kumikos mor med deltagande röst. 'Ni måste ligga ner.'

Tick sjönk på knä, nedtvingad av en osynlig tyngd. 'Sluta!' skrek Kumiko.

Något dunkade Ticks ansikte mot gångens pastellfärgade betong.

'Sluta!'

Ticks vänstra arm flög rakt upp från axeln och började långsamt vridas, med handen fortfarande knuten så att knogarna vitnade. Kumiko hörde något brista, ben eller brosk, och Tick skrek.

Hennes mor skrattade.

Kumiko slog sin mor i ansiktet, och en smärta, skarp och verklig, for genom hennes arm.

Hennes mors ansikte flimrade till och blev till ett annat ansikte. Ett gaijin-ansikte med bred mun och smal, skarp näsa.

Tick stönade.

'Oj', hörde Kumiko Colin säga, 'det här var väl intressant?' Hon vände sig om mot honom där han satt uppflugen på en av hästarna från jaktlitografin, en stiliserad representation av det utdöda djuret som graciöst böjde nacken när den travade mot dem. 'Ledsen att det tog ett ögonblick att hitta er. Detta är en underbart komplex struktur. Ett slags fickuniversum. Innehåller lite av allt, faktiskt.' Hästen stannade framför dem.

'Leksak', sa föremålet med Kumikos mors ansikte, 'understår du dig att tala till mig?'

'Ja, det gör jag faktiskt. Du är lady 3Jane Tessier-Ashpool, eller snarare salig lady 3Jane Tessier-Ashpool, inte alltför nyligen avliden, tidigare boende i Villa Straylight. Den här ganska vackra representationen av en park i Tokyo är något som du just har kokat ihop av Kumikos minnen, eller hur?'

'Dö!' Hon slängde upp en vit hand från vilken det bröt fram en form av vikt neon.

'Nej', sa Colin och tranan splittrades. Fragment av den, spökskärvor, tumlade genom honom och föll undan. 'Går inte an. Ledsen. Jag har kommit på vad jag är. Hittade bitarna som var undanstoppade i facken för Shakespeare och Thackeray och Blake. Jag har modifierats för att ge råd till och beskydda Kumiko i situationer som är mer drastiska än vad som förutsågs av mina ursprungliga konstruktörer. Jag är taktiker.'

'Ni är ingenting.' Vid hennes fötter började det att rycka i Tick.

'Jag är rädd att du har fel. Du förstår, här inne, i den här… fantasin som du har skapat, 3Jane, så är jag lika verklig som du. Du förstår Kumiko', sa han och svängde sig ner från sadeln, 'Ticks mystiska makroform är egentligen en mycket dyrbar hög med biochips byggda på beställning. Ett slags leksaksuniversum. Jag har gått igenom det på längden och på tvären, och där finns verkligen mycket att se, mycket att lära. Den här… personen, om vi väljer att betrakta henne som en sådan, skapade den i ett patetiskt försök att, tja, inte uppnå odödlighet, egentligen, utan mest att få sin vilja igenom. På sitt trångsynta, besatta och ovanligt barnsliga sätt. Vem skulle ha trott det, att objektet för lady 3Janes mest tvingande och värst gnagande avund skulle vara Angela Mitchell?'

'Dö! Ni ska dö! Jag dödar er! Nu!'

'Försök bara', sa Colin och flinade. 'Du förstår, Kumiko, 3Jane kände till en hemlighet om Mitchell, om Mitchells relation till matrisen: Mitchell hade vid ett tillfälle möjlighet att bli något, ja, något mycket centralt i matrisen, men det är inte lönt att gå in på det nu. 3Jane var avundsjuk…'

Bilden av Kumikos mor flöt ut som rök, och var borta.

'Aj då', sa Colin, 'jag har tröttat ut henne är jag rädd. Vi har utkämpat något av ett skyttegravskrig, på en annan nivå av styrprogrammet. Dödläge för tillfället, men jag är säker på att hon kommer att samla…'

Tick hade kommit på fötter och masserade försiktigt sin arm. 'Herregud', sa han. 'Jag var säker på att hon hade vridit den ur led på mig…'

'Det gjorde hon också', sa Colin, 'men hon var så arg när hon gick att hon glömde att spara den biten av konfigurationen.'

Kumiko steg närmare hästen. Den var inte alls som en riktig häst. Hon rörde vid den. Kall och torr som papper. 'Vad ska vi göra nu?'

'Få dig härifrån. Kom med, båda två. Hoppa upp. Kumiko längst fram, Tick där bak.'

Tick tittade på hästen. 'På den där?'

De såg inga andra människor i Uenoparken när de red mot en mur av grönska som gradvis definierade sig som en mycket ojapansk skog.

'Men vi borde vara i Tokyo', protesterade Kumiko när de red in i skogen.

'Det är lite skissartat alltihop', sa Colin, 'men jag föreställer mig att vi skulle kunna hitta något slags Tokyo om vi letade. Fast jag tror jag vet en väg ut…'

Sedan började han berätta mer för henne om 3Jane, och Sally, och Angela Mitchell. Allt var mycket egendomligt.

Träden var mycket stora i den bortre delen av skogen. De kom fram till ett fält med högt gräs och ängsblommor.

'Titta', sa Kumiko när hon såg en glimt av ett högt grått hus mellan grenarna.

'Ja', sa Colin, 'originalet ligger i utkanten av Paris. Men vi är nästan framme. Vägen ut menar jag…'

'Colin! Såg du? En kvinna. Där borta…'

'Ja', sa han utan att bry sig om att vrida på huvudet. 'Angela Mitchell…'

'Jaså? Är hon här?'

'Nej', sa han, 'inte än.'

Då såg Kumiko hängglidarna. Underbara skapelser som darrade i vinden.

'Där', sa Colin. 'Tick kan ta dig tillbaka i en av…'

'Så fan heller', protesterade Tick bakom dem.

'Skitlätt. Precis som att använda ditt däck. Samma sak i det här fallet…'

Upp från Margate kom skratt, högljudda berusade röster, ljudet av en flaska som krossades mot tegel.

Kumiko satt mycket stilla i den hårt stoppade fåtöljen med ögonen hårt hopknipna och mindes hur hängglidaren hade rusat upp mot den blå himlen och… något annat.

En telefon började ringa.

Hon slog upp ögonen.

Hon flög upp ur fåtöljen och rusade förbi Tick, förbi hans travar av utrustning, på jakt efter telefonen. Hittade den till slut, och långt borta sa Sally: 'Hallå hemmafronten', genom en mjuk bränning av brus, 'vad fan är det som händer? Tick? Är du okej, kompis?'

'Sally! Sally, var är du?'

'New Jersey. Du, Baby? Vad är det som händer?'

'Jag kan inte se dig, Sally, skärmen är svart!'

'Ringer från en kiosk. New Jersey. Vad står på?'

'Jag har så mycket att berätta…'

'Snacka på', sa Sally. 'Det är jag som betalar.'

KAPITEL TRETTIOÅTTA

Kriget i fabriken

DE stod i det höga fönstret längst inne på Gentrys loft och såg hur svävaren brann. Han kunde höra samma förstärkta röst nu: 'Det där tyckte ni var jävligt kul, va? Hahahahahahaha, det gör vi också! Vi tycker att ni är förbannat kul typer, så nu ska vi ha fest allihop!'

De kunde inte se någon, bara lågorna från svävaren.

'Vi bara går', sa Cherry tätt intill honom, 'tar med vatten, lite mat om ni har.' Hennes ögon var röda, ansiktet strimmigt av tårar, men hon lät lugn. För lugn, tänkte Slick. 'Kom igen, Slick, vad ska vi göra annars?'

Han sneglade tillbaka på Gentry som satt hopsjunken i sin stol framför holobordet, med huvudet stött i händerna, och stirrade på den vita pelaren som stack upp ur den välkända regnbågsfärgade röran i Sprawls cyberspace. Gentry hade inte rört sig, inte sagt ett ord, sedan de kom tillbaka till loftet. Klacken på Slicks stövel hade lämnat svaga svarta märken på golvet bakom honom, Little Birds blod – han hade trampat i det på vägen tillbaka över Fabrikens golv.

Sedan talade Gentry: 'Jag kunde inte få i gång de andra.' Han såg ner på styrenheten i knät.

'Man behöver en enhet för var och en som man vill köra', sa Slick.

'Dags för goda råd från The Count', sa Gentry och slängde enheten till Slick.

'Jag går inte tillbaka in dit', sa Slick. 'Gå du.'

'Behövs inte', sa Gentry och rörde vid ett tangentbord på bänken. Bobby The Count dök upp på en monitor.

Cherry spärrade upp ögonen. 'Säg till honom att han snart är död', sa hon. 'Om du inte kopplar ur honom ur matrisen och ordnar snabbtransport till en intensivvårdsavdelning. Han håller på att dö.'

Bobbys ansikte på skärmen stelnade till. Bakgrunden kom i fokus: nacken på järnhjorten, högt gräs prickigt av vita blommor, de uråldriga trädens tjocka stammar.

'Hör du det, din jävla idiot?' skrek Cherry. 'Du håller på att dö! Dina lungor håller på att fyllas med vätska, dina njurar fungerar inte, ditt hjärta håller på att paja… Det är så att jag vill spy!'

'Gentry', sa Bobby med tunn och ihålig röst från en liten högtalare bredvid monitorn, 'jag vet inte hur ni har det ordnat hos er, men jag har fixat en liten avledande manöver.'

'Vi kollade aldrig cykeln', sa Cherry med armarna om Slick, 'vi tittade aldrig på den. Den kanske är okej.'

'Vad menar du med det, fixat en liten avledande manöver?' Han drog sig bort från henne och stirrade på Bobby på monitorn.

'Jag jobbar fortfarande på det. Jag har omdirigerat en Borg-Ward lastballong från Newark.'

Slick slet sig loss från Cherry. 'Sitt inte bara där', skrek han till Gentry, som såg upp på Slick och skakade på huvudet. Slick kände de första flämtningarna av Korsakovs, mikroskopiska minnesbitar som föll bort.

'Han vill ingenstans', sa Bobby. 'Han har hittat Formen. Han vill bara se hur det går med alltihop, vad det blir till slut. Det är folk på väg hit, vänner på sätt och vis. De ska ta hand om alephen åt er. Under tiden ska jag göra vad jag kan med idioterna där ute.'

'Jag tänker inte stanna här och se dig dö', sa Cherry.

'Det är det ingen som ber dig att göra. Mitt råd är att du sticker. Ge mig tjugo minuter, så ska jag distrahera dem åt dig.'

Fabriken hade aldrig känts tommare.

Little Bird låg någonstans på det där golvet. Slick kunde inte låta bli att tänka på härvan av lädersnören och ben som hade hängt på Birds bröst, fjädrar och rostiga uppdragningsklockor som hade stannat, alla på olika tid… Idiotisk förortsskit. Men Bird skulle inte finnas där mer. Jag kommer väl heller inte att finnas här mer, tänkte han när han ledde Cherry ner för den skakande trappan. Inte som innan. Det fanns inte tid att flytta maskinerna, inte utan en lastbil och hjälp, och han räknade med att när han en gång stuckit så var det för gott. Fabriken skulle aldrig kännas på samma sätt igen.

Cherry hade fyra liter filtrerat vatten i en plastdunk, en nätpåse burmesiska jordnötter och fem individuellt förpackade portioner Big Ginza frystorkad soppa – det var allt hon hade hittat i köket. Slick hade två sovsäckar, ficklampan och en nithammare.

Det var tyst nu, bara ljudet av vind mot korrugerad plåt och skrapandet av deras stövlar mot betongen.

Han var inte säker på vart han skulle ta vägen själv. Han tänkte att han skulle ta med Cherry till Marvies ställe och lämna henne där. Sedan kanske han skulle komma tillbaka och se vad som hände med Gentry. Hon skulle kunna få lift till någon stad i rostbältet inom ett par dagar. Men det visste hon inte om – allt hon tänkte på var att komma därifrån. Hon verkade lika rädd för att se Bobby The Count dö på båren som hon var för männen utanför. Men Slick kunde se att Bobby inte alls var särskilt orolig för att han skulle dö. Kanske han tänkte att han skulle stanna där inne, som 3Jane. Eller kanske han struntade i alltihop – ibland blev folk på det viset.

Om han planerade att sticka för gott, tänkte han när han förde Cherry genom mörkret med sin lediga hand, så borde han gå in nu och ta sig en sista titt på Domaren och Häxan, Likmalaren och de två Undersökarna. Men på det här viset kunde han hjälpa Cherry ut, och sedan komma tillbaka… Men han visste när han tänkte det att det var dumt, det fanns inte tid, men han skulle hjälpa henne ut i alla fall…

'Det finns ett hål på den här sidan, nere vid golvet', sa han till henne. 'Vi kryper ut här och hoppas att ingen märker det…' Hon kramade hans hand när han ledde henne genom mörkret.

Han hittade hålet genom att treva sig fram, tryckte ut sovsäckarna, satte nithammaren i bältet, lade sig på rygg och drog sig själv ut tills huvudet och överkroppen var igenom. Himlen var låg och bara aningen ljusare än mörkret inne i Fabriken.

Han tyckte han hörde ett svagt brummande av motorer, men sedan tonade det bort.

Han tog sig ut resten av vägen med hjälp av hälarna och höfterna och skulderbladen och rullade sedan runt i snön.

Något slog emot hans fot: det var Cherry som sköt ut vattendunken. Han böjde sig tillbaka för att ta emot den, och den röda eldflugan landade på handryggen. Han slet tillbaka armen och rullade runt igen i samma ögonblick som kulan slog i Fabrikens vägg som en jättelik slägga.

En vit lysfackla kom drivande. Ovanför Solitude. Syntes svagt genom de låga molnen. Drev ner från den uppblåsta grå sidan på lastballongen, Bobbys avledande manöver. Lyste upp den andra svävaren, trettio meter bort, och mannen i huvan med geväret…

Den första packlåren slog i marken med ett dån, precis framför svävaren, sprack och gav ifrån sig ett moln av packkuddar av frigolit. Den andra, som innehöll två kylskåp, fick in en fullträff och krossade hytten. Det kapade Borg-Ward-luftskeppet fortsatte tippa ut packlårar medan lysfacklan seglade ner och dog ut.

Slick dök tillbaka in genom hålet i väggen och lämnade kvar vattnet och sovsäckarna.

Rörde sig snabbt i mörkret.

Han hade blivit av med Cherry. Han hade blivit av med hammaren. Hon måste ha tagit sig tillbaka in i Fabriken när killen avlossade sitt första skott. Sitt sista skott, om han hade hamnat under den där lådan när den tog mark…

Hans fötter hittade rampen upp till rummet där hans maskiner väntade. 'Cherry?'

Han tände ficklampan.

Den enarmade Domaren stod mitt i ljusstrålen. Framför Domaren stod en figur med speglar till ögon som kastade tillbaka ljuset.

'Vill du dö?' En kvinnas röst.

'Nej…'

'Släck då.'

Mörker. Spring…

'Jag kan se i mörker. Du stoppade just den där ficklampan i fickan. Du ser ut som om du fortfarande vill springa. Jag har en pistol riktad mot dig.'

Springa?

'Tänk inte på det ens en gång. Har du sett en Fujiware HE flechette nån gång? Träffar den nåt hårt så exploderar kulan. Träffar den nåt mjukt, som det mesta av dig, grabben, så går den in och sen exploderar den. Tio sekunder senare.'

'Varför det?'

'Så att du ska hinna tänka på det.'

'Är du med killarna utanför?'

'Nej. Var det du som slängde alla spisarna och den andra skiten på dem?'

'Nej.'

'Newmark. Bobby Newmark. Jag har gjort en deal i natt. Om jag sammanför någon med Bobby Newmark så är jag vit. Du ska visa mig var han är.'

KAPITEL TRETTIONIO

För mycket

VAD var det här egentligen för ställe?

Sakerna hade utvecklats till en punkt där Mona inte längre kunde få någon tröst av att föreställa sig Lanettes råd. Om man satte Lanette i den här situationen skulle hon antagligen käka mera svart Memphis tills hon kände att det inte var hennes problem. Det hade aldrig tidigare funnits så många rörliga delar och så få etiketter i världen.

De hade kört hela natten. Angie var borta den mesta tiden – Mona kunde verkligen tro på knarkhistorierna nu – och snackade, på olika språk och med olika röster. Och det var det värsta, de där rösterna, för de talade till Molly, utmanade henne, och hon svarade dem medan hon körde, inte som om hon pratade med Angie för att lugna ner henne, utan som om det verkligen fanns något där, en annan person – minst tre olika – som talade genom Angie. Och det gjorde ont i Angie när de talade, fick hennes muskler att knyta sig och hennes näsa att blöda medan Mona böjde sig över henne och torkade bort blodet, fylld av en egendomlig blandning av rädsla och kärlek och medlidande med drottningen från alla hennes drömmar – eller det kanske bara var tjacket – men i det blinkande blåvita ljuset från motorvägen hade Mona sett sin egen hand bredvid Angies, och de hade inte varit likadana, inte likadana, inte riktigt samma form, och det hade gjort henne glad.

Den första rösten hade kommit när de körde söderut, efter det att Molly hade kommit med Angie i helikoptern. Den hade bara fräst och kraxat och sagt något om och om igen, om New Jersey och siffror på en karta. Ungefär två timmar senare hade Molly svängt svävaren över en rastplats och sagt att de var i New Jersey. Sedan hade hon gått ut och ringt ett samtal från en isig telefonkiosk, ett långt samtal. När hon klättrade tillbaka in hade Mona sett henne singla i väg ett telefonkort ut över det frusna slasket, bara kasta det. Och Mona hade frågat vem hon ringde till och hon hade svarat England.

Sedan hade Mona sett Mollys hand på ratten, hur de mörka naglarna hade små gula fläckar, som man får när man tar av lösnaglar. Hon borde skaffa lite lösningsmedel till det där, tänkte Mona.

Någonstans när de kört över en flod lämnade de motorvägen. Träd och åkrar och en tvåfilig asfaltsväg, ibland ett ensamt rött ljus högt uppe i något slags torn. Och det var då de andra två rösterna hade kommit. Och sedan var det fram och tillbaka, fram och tillbaka, rösterna och sedan Molly och sedan rösterna, och vad det påminde henne om var när Eddy försökte göra affärer, utom att Molly var mycket bättre på det än Eddy. Även om hon inte förstod vad de sa så märkte hon att Molly höll på att få vad hon ville ha. Men hon stod inte ut med det när rösterna kom. Det fick henne att vilja pressa sig så långt bort från Angie som möjligt. Den värsta kallades Sam-Eddy, eller nåt sånt. Vad de ville allihop var att Molly skulle ta med sig Angie någonstans till något som de kallade ett bröllop, och Mona undrade om möjligen Robin Lanier var inblandad på något sätt, ifall Angie och Robin skulle gifta sig och allt det här bara var en vild grej som stjärnorna gjorde när de skulle gifta sig. Men hon fick det inte att gå ihop, och varje gång den här Sam-Eddys röst kom tillbaka kröp det i hårbottnen på Mona. Hon fattade vad Molly ville ha i alla fall: hon ville bli struken ur alla brottsregister, helt utrensad. Hon hade sett en video en gång tillsammans med Lanette om en flicka som hade tio, tolv personligheter som kom fram. En var en blyg liten flicka och en annan kunde vara ett hårdknarkande fnask, men det hade aldrig nämnts något om att någon av de där personligheterna skulle kunna rensa bort en ur polisens register.

Och sedan en slätt i strålkastarljuset, med drivande snö och låga rostfärgade åsar där vinden hade blåst bort det vita.

Svävaren hade en sådan där kartmonitor som man kunde se i taxibilar, eller om man blev upplockad av en långtradarchaufför, men Molly satte aldrig på den utom den där första gången, för att leta efter numren som rösten hade gett henne. Efter ett tag förstod Mona att Angie talade om för henne hur hon skulle köra, eller de där rösterna talade i alla fall om det för henne. Mona hade längtat efter morgonen länge, men det var fortfarande natt när Molly släckte strålkastarna och susade fram i mörkret.

'Ljuset!' skrek Angie.

'Spänn av', sa Molly, och Mona kom ihåg hur hon hade rört sig i mörkret hos Gerald. Men svävaren saktade in lite grann och svängde i en vid kurva, skakande över den ojämna marken. Instrumentbrädans belysning släcktes, hela instrumentpanelen. 'Inte ett ljud nu, okej?'

Svävaren accelererade genom mörkret.

En svängande vit fackla, högt upp. Genom fönstret kunde Mona skymta en drivande, snurrande punkt och ovanför något annat, svällande och grått…

'Ner! Ner med henne!'

Mona slet i spännet till Angies säkerhetsbälte när något smällde in i sidan på svävaren. Fick ner henne på golvet och lade hennes päls om henne samtidigt som Molly svängde åt vänster och svepte undan något som Mona aldrig hann se. Mona tittade upp: en ögonblicksbild av en stor förfallen byggnad, en ensam vit glödlampa som brann över öppna lagerportar, och så var de igenom med vrålande turbiner som kördes full fart back.

Krasch.

Jag vet helt enkelt inte, sa rösten, och Mona tänkte: ja, det vet jag hur det känns.

Sedan började rösten skratta, och slutade inte, och skrattet blev till ett av-på, av-på-ljud som inte var skratt längre, och Mona öppnade ögonen.

En flicka med en pytteliten ficklampa, en sådan som Lanette hade på sin stora nyckelknippa. Mona såg henne i det svaga återkastade ljuset från ljusstrålen som vilade på Angies slappa ansikte. Sedan såg hon Mona och ljudet slutade.

'Vem fan är du?' Ljuset i ögonen på Mona. En Clevelandröst, ett tufft litet rävansikte under rufsigt blonderat hår.

'Mona. Vem är du?' Men sedan såg hon hammaren.

'Cherry…'

'Vad gör du med hammaren?'

Den där Cherry tittade på hammaren. 'Nån är efter mig och Slick.' Hon såg på Mona igen. 'Är det ni?'

'Jag tror inte det.'

'Du ser ut som du.' Ljuset viftade bort mot Angie.

'Inte händerna. Och förresten har jag inte alltid gjort det.'

'Ni ser ut som Angie Mitchell båda två.'

'Ja. Hon är det.'

Cherry ryste till. Hon hade på sig tre eller fyra läderjackor som hon hade fått av olika pojkvänner – det var en Clevelandgrej.

'Till detta höga slott', hördes rösten ur Angies mun, tjock som gyttja, och Cherry slog huvudet mot taket på hytten och tappade hammaren, 'har min springare kommit.' I det vacklande skenet från Cherrys nyckelringslampa såg de musklerna i Angies ansikte röra sig under skinnet. 'Varför dröjer ni här, små systrar, nu när bröllopet är ordnat?'

Angies ansikte slappnade av och blev hennes eget samtidigt som en tunn rännil klarrött blod rann från hennes vänstra näsborre. Hon öppnade ögonen och grimaserade mot ljuset. 'Var är hon?' frågade hon Mona.

'Borta', sa Mona. 'Sa till mig att jag skulle stanna här med dig…'

'Vem?' frågade Cherry.

'Molly', sa Mona. 'Det var hon som körde…'

'Vad är det för fel med dig, damen?' frågade Cherry Angie.

Cherry ville hitta någon som hette Slick. Mona ville att Molly skulle komma tillbaka och tala om för henne vad hon skulle göra, men Cherry ville inte gärna stanna kvar här nere på bottenvåningen, sa hon, eftersom det fanns folk utanför med skjutvapen. Mona kom ihåg det där ljudet, något som slog in i svävaren. Hon lånade Cherrys lampa och gick runt och tittade. Där var ett hål som hon kunde sticka in fingret i, halvvägs upp på högersidan, och ett större – två fingrar – på vänstersidan.

Cherry sa att det var bäst att de gick upp där uppe, där Slick antagligen fanns, innan de där människorna bestämde sig för att komma in. Mona var inte säker.

'Kom nu', sa Cherry. 'Slick är antagligen redan där uppe med Gentry och The Count…'

'Vad var det du sa?' Och det var Angie Mitchells röst, precis som i stimprogrammen.

Vad detta än var så var det kallt som fan när de steg ur svävaren – Mona var barbent – men gryningen var på väg, äntligen. Hon kunde urskilja svaga rektanglar som förmodligen var fönster, bara ett grått sken. Flickan som hette Cherry ledde dem någonstans, upp sa hon, och navigerade med små blinkningar av ficklampan. Angie gick tätt bakom henne och Mona sist.

Mona fastnade med tån i något som prasslade. När hon böjde sig ner för att ta loss det hittade hon något som kändes som en plastpåse. Kladdig. Små hårda saker inuti. Hon tog ett djupt andetag, reste sig upp och stoppade påsen i sidofickan på Michaels jacka.

Sedan klättrade de upp för en smal trappa, brant, nästan som en stege, och Angies päls strök mot Monas hand på det skrovliga kalla räcket. Sedan en avsats, en sväng, och nya trappor, en ny avsats. Drag någonstans ifrån.

'Det är ett slags brygga', sa Cherry. 'Gå bara över den snabbt, okej, för den rör sig liksom…'

Och detta hade hon inte väntat sig, inte något av det, inte det höga vita rummet, de sackande bokhyllorna med slitna, blekta böcker – hon kom att tänka på gubben – röran av datorgrejer med kablar som gick kors och tvärs; inte den här magre mannen i svart med brinnande ögon och med håret kammat i den sortens valk som de kallade Fighting Fish i Cleveland; inte hans skratt när han såg dem där, eller den döde killen.

Mona hade sett döda människor förut, tillräckligt för att känna igen en när hon såg en. Färgen. Ibland i Florida lade sig någon ner på en papplastpall på trottoaren utanför kvarten. Reste sig aldrig mer. Kläderna och huden hade redan fått samma färg som trottoaren, men det var ändå annorlunda när de hade kolat, en annan färg under den andra. Sedan kom den vita skåpbilen. Eddy sa att det var för att annars skulle de svälla upp. Som Mona hade sett en katt en gång, uppsvälld som en basketboll, liggande på rygg med ben och svans utstickande styva som träpinnar, och det hade fått Eddy att skratta.

Och den här tjackartisten som skrattade nu – Mona kände till den sortens ögon – och Cherry som gav ifrån sig något slags stönande, och Angie som bara stod där.

'Okej, allihop', hörde hon någon säga – Molly – och vände sig om för att finna henne där, i dörröppningen, med en liten pistol i handen och en stor smutsig kille bredvid sig som såg dum ut som en låda sten, 'stå bara still tills jag har hunnit kolla vilka ni är.'

Den magre killen bara skrattade.

'Håll käften', sa Molly, som om hon funderade på något annat. Hon sköt utan att ens titta på pistolen. En blå flamma på väggen bredvid hans huvud och Mona kunde inte höra någonting utom ett ringande i öronen.

Den magre killen kröp ihop på golvet med huvudet mellan knäna.

Angie gick fram mot båren där den döde killen låg med bara ögonvitorna synliga. Långsamt, långsamt, som om hon rörde sig under vatten, och uttrycket i hennes ansikte…

Monas hand i jackfickan höll på att räkna ut något, alldeles av sig själv. Klämde på det där plastfodralet hon hade plockat upp där nere och talade om för henne… att det fanns tjack i det.

Hon tog fram det och det stämde. Kladdigt av torkande blod. Tre kristaller och något slags huddisk.

Hon visste inte varför hon hade tagit fram det, just då, utom att ingen rörde sig.

Killen med Fighting Fish-håret hade satt sig upp, men han bara satt där. Angie var framme vid båren, där hon inte verkade titta på den döde killen utan på en grå box som satt ovanför hans huvud på något slags ställning. Cherry från Cleveland stod med ryggen mot bokhylleväggen och körde knogarna i munnen. Den store killen bara stod där bredvid Molly som lutade på huvudet som om hon lyssnade efter något.

Mona stod inte ut.

Bordet hade en skiva av stål. Där låg en stor gammal metallklump som höll kvar en dammig bunt utskrifter. Hon lade snabbt ut de tre gula kristallerna som knappar i en rad, tog upp metallklumpen och bankade dem – ett, två, tre – till pulver. Det gjorde susen. Alla tittade. Utom Angie.

'F’låt', hörde Mona sig själv säga medan hon svepte ner högen av grovt gult pulver i sin väntande vänstra handflata, 'ni vet hur det är…' Hon körde ner näsan i högen och snortade. 'Ibland', tillade hon och snortade i sig resten.

Ingen sa något.

Och så var det det stillastående centrumet igen.

Hänryckningen. Hänryckningen kommer.

Så snabbt, så långsamt, hon kunde se steg för steg vad som hände sedan: ett högljutt skratt, haha, som om det inte var något riktigt skratt. Genom en högtalare. Utanför dörren. Från den där gångbron. Och Molly bara vänder sig om, mjukt som silke, snabbt men utan att man märker någon brådska, och den lilla pistolen fräser till som en cigarettändare.

Sedan är det en stor blå flamma utanför, och den store killen blir översköljd med blod därutifrån när den gamla metallen ger sig, och Cherry skriker innan gångbron med ett våldsamt och invecklat ljud smäller i det mörka golvet där nere där hon hade hittat tjacket i den blodiga påsen.

'Gentry', säger någon, och hon ser att det är en liten TV -skärm på bordet med en ung killes ansikte på, 'koppla in Slicks styrenhet nu. De är i byggnaden.' Killen med Fighting Fish-håret vacklar upp och börjar göra saker med kablar och konsoler.

Och Mona kunde bara titta på, för hon var så stilla, och alltihopa var så intressant.

Hur den store killen ger ifrån sig ett vrål och rusar fram och skriker att de är hans, de är hans. Hur ansiktet på skärmen säger: 'Slick, kom igen, du behöver dem inte längre…'

Sedan startar en motor, någonstans där nere, och Mona hör ett rasslande och skramlande, och sedan någon som skriker.

Och solen kommer in genom det höga smala fönstret nu, så hon går över dit för att titta. Och det finns något där ute, något slags lastbil eller svävare, fast den är begravd under en hög av något som ser ut som kylskåp, splitter nya kylskåp och trasiga bitar av plastlårar, och där är någon i kamouflagedräkt som ligger med ansiktet ner i snön, och längre bort står en annan svävare som ser helt utbränd ut.

Intressant.

KAPITEL FYRTIO

Rosa siden

ANGELA MITCHELL upplever det här rummet och dess invånare genom skiftande dataplan som representerar olika synvinklar, fast vems eller vad är hon oftast osäker på. Det finns ett avsevärt mått av överlappning, av motsägelser.

Mannen med den rufsiga hårkammen som är klädd i läder med svarta pärlor är Thomas Grail Gentry (födelsedata och SYND -siffror strömmar genom henne), utan fast adress (en annan fasett informerar henne att det här rummet är hans). Bortom en grå smet av officiella dataspår, svagt marmorerad med Fissionsmyndighetens upprepade rosa misstankar om energistölder, ser hon honom i ett annat ljus: han är som en av Bobbys cowboys; fastän ung är han som en av de gamla männen på Den Gode Förloraren; han är självlärd, en excentriker, besatt av idén om sig själv som forskare; han är galen, en skumraskfigur, skyldig (enligt Mammans åsikt, och Legbas) till mångahanda hädelser; lady 3Jane har, i sin egen excentriska plan, sorterat in honom under RIMBAUD. (Ett annat namn lyser fram mot Angie ur RIMBAUD : hans namn är Riviera, en bifigur i drömmarna.) Molly har avsiktligt bedövat honom genom att låta en explosiv flechett detonera arton centimeter från hans huvud.

Molly, liksom flickan Mona, är SYND -fri, utan registrerad födelse, och ändå svävar runt hennes namn (som är flera) galaxer av antaganden, rykten, motstridiga data. Gatflicka, prostituerad, livvakt, mördare – hon blandas på de många olika planen med skuggorna av hjältar och skurkar vars namn inte betyder något för Angie, fast deras kvardröjande bilder för länge sedan har vävts in i den globala kulturen. (Och detta tillhörde också 3Jane, och tillhör nu Angie.)

Molly har just dödat en man, har skjutit en av de explosiva flechetterna i halsen på honom. Hans fall mot ett järnräcke som var försvagat av utmattning har fått en stor sektion av en gångbro att rasa till Fabrikens golv nedanför. Det här rummet har ingen annan ingång, ett faktum av viss strategisk betydelse. Det var förmodligen inte Mollys avsikt att orsaka att gångbron kollapsade. Hon ville förhindra mannen, en lejd legosoldat, att använda sitt favoritvapen, ett kort gevär med svart, reflexskyddande finish. Icke desto mindre är Gentrys loft nu effektivt avskuret.

Angie förstår Mollys värde för 3Jane, källan till hennes begär efter och vrede mot henne. Hon förstår och ser hela banaliteten i den mänskliga ondskan.

Angie ser Molly rastlöst traska genom ett grått vinter-London med en ung flicka vid sin sida – och vet, utan att veta hur hon vet det, att samma flicka nu finns på 23 Margate Road, SW 2. (Continuity?) Flickans far var tidigare herre över den där Swain, som nyligen hade blivit 3Janes tjänare för att få ta del av den information som hon ger dem som utför hennes order. Liksom Robin Lanier, förstås, men han väntar på betalning i annat mynt.

För flickan Mona känner Angie en särskild ömhet, en medkänsla, en viss avund. Fastän Mona har gjorts om för att likna Angie så mycket som möjligt så har hennes liv bokstavligt talat inte lämnat några spår i verklighetens väv, och representerar, i Legbas system, det närmaste man kan komma oskulden.

Cherry-Lee Chesterfield är omgiven av ett sorgligt, spretigt klotter och har en informationsprofil som en barnteckning: anmärkningar för lösdriveri, småskulder, en avbruten karriär som sjukvårdstekniker typ 6 omger födelsedata och SYND -nummer.

Slick, eller Slick Henry, är bland de SYND -fria, men 3Jane, Continuity, Bobby, alla har ödslat sitt intresse på honom. För 3Jane fungerar han som ett fokus för en mindre associationsnod: hon liknar hans oavbrutna rituella byggande, hans katarsis-respons på traumat från det kemiska straffet, vid sina egna misslyckade försök att fördriva den ofruktbara drömmen om Tessier-Ashpool. I korridorerna i 3Janes minne har Angie ofta stött på det rum där en spindelarmad manipulator rör om i avfallet från Straylights korta, hopklumpade historia – en utdragen collagefabrikation. Och Bobby bidrar med andra minnen, tagna från artisten när han förbannade 3Janes Babelsbibliotek: hans långsamma barnsliga arbete på den slätt som kallades Dog Solitude, där han på nytt reste smärtans och minnenas former.

Nere i det kalla mörkret på Fabrikens golv avlägsnar en av Slicks rörliga skulpturer, styrd av ett av Bobbys subprogram, vänsterarmen på en legosoldat med hjälp av en mekanism hämtad två somrar tidigare från en kinesisktillverkad skördemaskin. Legosoldaten, vars SYND -nummer kokar förbi Angie som heta silverbubblor, dör med kinden mot en av Little Birds stövlar.

Bara Bobby, av alla i rummet, är inte här som data. Och Bobby är inte den utmärglade figuren framför henne, fastspänd vid metall och nylon, med hakan täckt av ett lager torkade spyor, och inte heller det ivriga, bekanta ansiktet som såg ut mot henne från monitorn på Gentrys arbetsbänk. Är Bobby den kompakta rektangulära massan av minne som sitter fastskruvad ovanför båren?

Nu går hon över rullande dyner av smutsigt rosa silke under en hamrad stålhimmel, äntligen fri från rummet och dess ansamling av data.

Brigitte går bredvid henne och det finns inget tryck, ingen ihålig natt, inget bikupeljud. Där finns inga ljus. Continuity är också där, representerad av en vandrande trasselsudd av silverglitter som på något sätt påminner henne om Hilton Swift på stranden i Malibu.

'Känner du dig bättre?' frågar Brigitte.

'Mycket bättre, tack.'

'Jag trodde det.'

'Varför är Continuity här?'

'För att han är din kusin, byggd av biochips från Maas. För att han är ung. Vi går med dig till ditt bröllop.'

'Men vem är du, Brigitte? Vad är du egentligen?'

'Jag är det budskap din far blev åtsagd att skriva. Jag är de vévés han ritade i ditt huvud.' Brigitte lutar sig nära henne. 'Var snäll mot Continuity. Han är rädd att han med sin klumpighet har ådragit sig ditt missnöje.' Silverglittret skjuter i väg framför dem, över silkesdynerna, för att anmäla brudens ankomst.

KAPITEL FYRTIOETT

Mr Yanaka

MAAS -N EOTEK -APPARATEN kändes fortfarande varm när man rörde vid den och den vita plastskivan under den var missfärgad, som av hetta. En doft som av bränt hår…

Hon såg blåmärkena i Ticks ansikte mörkna. Han hade skickat henne till ett skåp vid sängen efter en sliten cigarettask full av piller och huddiskar, hade slitit upp sin krage och pressat tre av de självhäftande diskarna mot huden som var vit som porslin.

Hon hjälpte honom att ordna en mitella till armen av en bit optisk kabel.

'Men Colin sa att hon glömde…'

'Jag har inte gjort det', sa han och sög in luft mellan tänderna när han makade in mitellan under armen. 'Det verkade hända, när det hände. Dröjer kvar ett tag…' Han grimaserade.

'Förlåt…'

'Det är okej. Sally berättade för mig. Om din mamma, menar jag.'

'Ja…' Hon såg inte bort. 'Hon tog livet av sig. I Tokyo…'

'Vem det än var, så var det där inte hon.'

'Apparaten…' Hon sneglade mot frukostbordet.

'Hon brände den. Men det spelar ingen roll för honom. Han är fortfarande där. Kan köra vidare. Vad har våran Sally för planer, tros?'

'Hon har Angela Mitchell hos sig. Hon har gett sig av för att finna det som allt kommer ifrån. Där vi var. En plats som heter New Jersey.'

Telefonen ringde.

Kumikos far, huvud och axlar, på den breda skärmen bakom Ticks telefon: han bar sin svarta kostym, sin Rolexklocka och en galax av små ordenstecken på sitt kavajslag. Kumiko tyckte han såg mycket trött ut, trött och mycket allvarlig, en allvarlig man bakom skrivbordets stora blanka yta i arbetsrummet. När hon såg honom där var hon ledsen att Sally inte hade ringt från en telefonkiosk med kamera. Hon skulle väldigt gärna ha velat se Sally igen – nu skulle det kanske bli omöjligt.

'Du ser frisk ut, Kumiko', sa hennes far.

Kumiko satt mycket rak i ryggen, vänd mot den lilla kameran som var monterad alldeles under väggskärmen. Som en reflex försökte hon kalla fram sin mors mask, men den ville inte komma. Förvirrad sänkte hon blicken till sina händer som låg knäppta i knät. Hon blev plötsligt medveten om Tick, om hans förlägenhet, hans rädsla där han satt fångad i fåtöljen bredvid henne, fullt synlig.

'Du gjorde rätt i att fly från Swains hus', sa hennes far.

Hon mötte hans blick igen. 'Han är din kobun.'

'Inte nu längre. När vi var distraherade här, med våra egna bekymmer, ingick han nya och tvivelaktiga allianser, arbetade i riktningar som vi inte kunde godkänna.'

'Och dina bekymmer, Pappa?'

Syntes en antydan till ett leende? 'Allt det där är över. Ordning och samförstånd har åter etablerats.'

'Öh, ursäkta mig, sir, mr Tanaka', började Tick och verkade sedan tappa rösten totalt.

'Ja. Och ni är…?'

Ticks blåslagna ansikte drogs ihop i en stor och ovanligt svårmodig blinkning.

'Han heter Tick, Pappa. Han har skyddat och försvarat mig. Tillsammans med Col… med Maas-Neotek-apparaten räddade han livet på mig i natt.'

'Jaså, verkligen? Det har jag inte blivit informerad om. Jag hade uppfattningen att ni inte har lämnat hans lägenhet.'

En kyla – 'Hur då?' frågade hon och lutade sig framåt. 'Hur skulle du kunna veta?'

'Maas-Neotek-apparaten skickade ut din destination, så fort den var känd – när apparaten väl kom undan Swains system. Vi skickade övervakare till området.' Hon kom ihåg nudelförsäljaren… 'Naturligtvis utan att informera Swain. Men apparaten skickade aldrig några fler meddelanden.'

'Den gick sönder. En olyckshändelse.'

'Och ändå säger du att den räddade ditt liv?'

'Sir', sa Tick, 'ursäkta mig, vad jag menar är, är jag täckt?'

'Täckt?'

'Beskyddad. Mot Swain, menar jag, och hans korrumperade säpokompisar och de andra…'

'Swain är död.'

Det blev tyst. 'Men någon kommer väl att driva det. Brödraskapet, menar jag. Era affärer.'

Mr Yanaka såg på Tick med ohöljd nyfikenhet. 'Naturligtvis. Hur skulle annars ordning och samförstånd kunna fortsätta råda?'

'Ge honom ditt ord, Pappa', sa Kumiko, 'att han inte kommer att råka illa ut.'

Yanaka såg från Kumiko till den grimaserande Tick. 'Jag framför min djupa tacksamhet till er, min herre, för att ni har skyddat min dotter. Jag står i skuld till er.'

'Giri ', sa Kumiko.

'Herregud', sa Tick överväldigad av respekt, 'tänka sig, ojojoj.'

'Pappa', sa Kumiko, 'den natten min mor dog, gav du order till sekreterarna att låta henne gå ensam?'

Hennes fars ansikte var mycket stilla. Hon såg det fyllas med en sorg som hon aldrig tidigare hade sett. 'Nej', sa han till slut, 'det gjorde jag inte.'

Tick hostade.

'Tack, Pappa. Ska jag återvända till Tokyo nu?'

'Visst, om du vill. Fast jag har förstått att du fått se väldigt lite av London. Min kontakt är på väg till mr Ticks våning. Om du vill stanna för att utforska staden så kommer han att ordna detta.'

'Tack, Pappa.'

'Adjö. Kumi.'

Och han var borta.

'Nu så', sa Tick och grimaserade hemskt när han sträckte ut sin friska arm, 'hjälp mig upp ur den här…'

'Men du behöver läkarvård.'

'Ja, inte sant?' Han hade lyckats komma på fötter och linkade mot toaletten när Petal öppnade dörren från den övre hallen. 'Om du har haft sönder mitt lås', sa Tick, 'så får du fan ta mig betala för det.'

'Ledsen', sa Petal och blinkade. 'Jag har kommit för att hämta miss Yanaka.'

'Tyvärr, kompis. Har just haft hennes farsa på tråden. Berättade för oss att Swain har blivit störtad. Han sa att han skulle skicka hit den nya chefen.' Han log snett och triumferande.

'Men du förstår', sa Petal milt, 'det är jag.'

KAPITEL FYRTIOTVÅ

Fabriksgolvet

CHERRY skriker fortfarande.

'Kan någon få tyst på henne', säger Molly där hon står vid dörren med sin lilla pistol och Mona tror att hon kan göra det, kan bjuda Cherry på lite av sin stillhet, där allt är intressant och ingenting alltför pressande, men på vägen över golvet ser hon det hopskrynklade plastfodralet på golvet och kommer ihåg att det finns en huddisk i det, kanske något som kan hjälpa Cherry att lugna ner sig. 'Här', säger hon när hon kommer fram till henne, drar av skyddspapperet och sätter på disken på sidan av Cherrys hals. Cherrys skrik glider nedför skalan samtidigt som hon sjunker ner längs ryggarna på de gamla böckerna, men Mona är säker på att hon kommer att klara det fint, och i vilket fall som helst skjuter de där nere, med pistoler: bakom Molly studsar och dunsar en vit spårkula runt bland stålbalkarna och Molly skriker åt Gentry att kan han tända ljuset för helvete?

Det måste betyda ljuset där nere, för ljuset här uppe är skarpt nog, så skarpt att hon kan se små suddiga droppar, spår av färg, strömma från föremålen om hon tittar noga. Spårkulor. Det är vad man kallar de där kulorna, de som lyser upp. Eddy hade berättat det för henne i Florida, när de tittade ut över stranden där något privat vaktbolag sköt i väg dem i mörkret.

'Ja, ljus', sa ansiktet på den lilla skärmen. 'Häxan kan inte se…' Mona log mot honom. Hon trodde inte att någon annan hade hört honom. Häxan?

Så Gentry och store Slick for runt och slet ner tjocka gula kablar från väggarna, där de hade suttit fasttejpade med silvertejp, och kopplade ihop dem med några metallådor, och Cherry från Cleveland satt på golvet med ögonen slutna och Molly satt på huk vid dörren och höll pistolen med båda händerna, och Angie höll på att…

Stå stilla.

Hon hörde någon säga det, men det var ingen i rummet. Hon trodde att det kanske var Lanette, för Lanette skulle kunna säga just så, genom tiden, genom tystnaden.

För Angie var där, nere på golvet bredvid den döde killens bår, med benen korslagda under sig som en staty, med armarna omkring honom.

Ljuset blev svagare när Gentry och Slick hittade sin kontakt och hon tyckte hon hörde ansiktet på monitorn flämta till, men hon var redan på väg mot Angie och såg (plötsligt, totalt, så klart att det gjorde ont) den tunna linjen av blod från hennes vänstra öra.

Till och med då höll stillheten fast hon redan kunde känna såriga heta fläckar i halsen och mindes hur Lanette förklarade: man snortar aldrig det här, det äter hål i en.

Och Mollys rygg var rak, armarna utsträckta… Rakt ut och nedåt, inte till den gråa boxen utan till hennes pistol, den där lilla grejen, och Mona hörde den låta snick-snick-snick, och sedan tre explosioner långt där nere, och det måste ha varit blå flammor, men Monas händer höll om Angie nu, handlederna strök mot blodig päls. För att se in i ögon som var borta, där ljuset redan dog bort. Långt, längre, längst bort.

'Nej men', sa Mona men det var ingen som hörde, bara Angie som föll över den döda kroppen i sovsäcken, 'nej men…'

Hon såg upp i tid för att hinna se en sista glimt på den där TV -skärmen och se bilden tona bort.

Sedan gick det en lång tid när ingenting spelade någon roll. Det var inte som liknöjdheten i stillheten, kristall-overdriven, och det var inte som att krascha, bara en känsla av att allt var förbi, samma känsla som spöken kanske hade.

Hon stod bredvid Slick och Molly i dörren och såg ner. I det svaga ljuset från stora gamla lampor såg hon en spindelgrej av metall som darrade fram över det smutsiga betonggolvet. Den hade stora svängda blad som svängde och högg när den rörde sig, men det var ingen annan som rörde sig där inne och den bara fortsatte som en trasig leksak, fram och tillbaka framför det förvridna skelettet av den lilla bron hon hade gått över med Angie och Cherry.

Cherry hade kommit upp från golvet, blek och slapp i ansiktet, och tagit av disken från halsen. 'De där är muschkelavschlappnande' lyckades hon få fram, och Mona kände sig fånig för hon visste att hon hade gjort något dumt när hon trodde att hon hjälpte till, men det blev alltid så med tjack, och varför kunde hon aldrig sluta med det?

För att du är en pundare, din dumbom, hörde hon Lanette säga, men det hade hon inte velat komma ihåg.

Så de stod bara där allihop och såg ner på hur metallspindeln darrande slet ut sig själv. Alla utom Gentry, som höll på att skruva av den grå boxen från ramen över båren med sina svarta stövlar placerade bredvid Angies röda päls.

'Hör', sa Molly, 'det där är en helikopter. En stor.'

Hon var den sista som kom ner för repet, bortsett från Gentry och han sa att han inte tänkte komma, han brydde sig inte om det, han stannade.

Repet var tjockt och smutsgrått och hade knutar att hålla fast sig i, som ett gungrep hon mindes från för länge sedan. Slick och Molly hade sänkt ner den grå boxen först, ner till en plattform där metalltrappan inte var förstörd. Sedan klättrade Molly ner för det som en ekorre, utan att verka hålla sig alls, och knöt fast det vid ett räcke. Slick klättrade ner långsamt för han hade Cherry över axeln, hon var fortfarande för avslappnad för att ta sig ner själv. Mona kände sig fortfarande dum för det där och undrade om det var därför som de hade bestämt sig för att lämna henne kvar.

Fast det var Molly som hade bestämt det, där hon stod vid fönstret och såg folk välla ut ur den långa svarta helikoptern och sprida sig över snön.

'Se på de där', hade Molly sagt. 'De vet. Kommer bara för att plocka ihop resterna. Sense/Net. Jag sticker härifrån.'

Cherry sluddrade att de också skulle sticka, hon och Slick. Och Slick ryckte på axlarna, flinade sedan och slog armarna om henne.

'Och jag då?'

Molly såg på henne. Eller verkade göra det. Man visste inte riktigt med de där glasögonen. En vit tand syntes mot hennes underläpp bara en sekund och sedan sa hon: 'Du stannar, det är mitt råd. Låt dem reda ut det. Du har egentligen inte gjort någonting. Det hela var inte din idé. Skulle tro att de antagligen gör dig skadeslös, eller försöker i alla fall. Ja, du stannar.'

Mona tyckte inte det verkade så klokt, men nu kände hon sig så död, så kraschsjuk, att hon inte orkade säga emot.

Och de bara försvann, ner för repet och bort och så var det bara, folk försvann och så såg man dem aldrig någonsin mera. Hon tittade tillbaka in i rummet och såg Gentry vandra fram och tillbaka framför sina böcker och dra fingret längs dem som om han letade efter någon särskild volym. Han hade slängt en filt över båren.

Så hon bara gick, och hon skulle aldrig få veta om Gentry någonsin fann sin bok eller inte, men det var så det var, så hon klättrade ner för repet själv, vilket inte var så lätt som Molly och Slick hade fått det att se ut, särskilt om man kände sig som Mona kände sig, för Mona kände att hon var nära att tuppa av och hennes armar och ben verkade inte fungera riktigt bra, hon var tvungen att liksom koncentrera sig på att få dem att röra sig, och hennes näsa och hals svällde upp inuti, så hon upptäckte inte den svarte killen förrän hon var ända nere.

Han stod där och tittade på den stora spindelsaken som inte rörde sig alls. Såg upp när klacken på hennes sko skrapade mot stålplattformen. Och det var något så sorgset i hans ansikte när han såg henne, men sedan var det borta och han klättrade upp för metalltrappstegen, sakta och lugnt, och när han kom närmare började hon undra om han verkligen var svart. Inte till färgen, för det var han verkligen, men det var något med formen på hans kala hjässa, vinklarna i hans ansikte, det var inte riktigt likt något hon hade sett förut. Han var lång, verkligen lång. Hade på sig en lång svart rock av läder som var så tunt att det rörde sig som silke.

'Hej, lilla fröken', sa han när han stannade framför henne, och sträckte fram handen för att lyfta hennes haka så att hon såg rakt in i guldfläckiga agatögon, sådana som ingen i världen någonsin haft. De långa fingrarna så lätta mot hennes haka. 'Lilla fröken', sa han, 'hur gammal är du?'

'Sexton…'

'Du behöver gå till frissan', sa han och det låg något så allvarligt i det sätt han sa det på.

'Angie är där uppe', sa hon och pekade när hon fann rösten igen. 'Hon…'

'Schhh.'

Hon hörde metalljud långt bort i den stora gamla byggnaden, och sedan en motor som startade. Svävaren, tänkte hon, den som Molly hade kört dit.

Den svarte mannen höjde ögonbrynen, om han hade haft några. 'Vänner?' Han sänkte handen.

Hon nickade.

'Då så', sa han och tog hennes hand för att hjälpa henne ner för trappan. Där nere, fortfarande med hennes hand i sin, ledde han henne runt vraket efter gångbryggan. Någon låg död där, kamouflagematerial och en av de där stora pratstrutarna som poliser brukar ha.

'Swift', ropade den svarte mannen ut i hela det stora ihåliga utrymmet, mellan de svarta rutmönstren av fönster utan glas, svarta linjer mot en vit himmel, vintermorgon, 'kom hit för fan. Jag har hittat henne.'

'Men jag är inte hon…'

Och där borta där de stora dörrarna stod öppna mot himlen och snön och rosten såg hon en kostym komma gående, med rocken öppen och slipsen flaxande i vinden, och Mollys svävare svängde förbi honom, ut genom samma dörrar, och han tittade inte ens, för han tittade på Mona.

'Jag är inte Angie', sa hon och undrade om hon borde berätta för honom vad hon hade sett, Angie och den unge killen tillsammans på den där lilla skärmen, precis innan den slocknade.

'Jag vet', sa den svarte mannen, 'men du vänjer dig.'

Hänryckningen. Hänryckningen kommer.

KAPITEL FYRTIOTRE

Domaren

KVINNAN ledde dem till en svävare som var parkerad inuti Fabriken, om man kunde kalla det parkerad när fronten var kraschad runt en maskinsockel av betong. Det var en vit lastmodell med Cathode Cathay målat över bakdörrarna, och Slick undrade när hon hade lyckats ta sig in utan att han hade hört det. Kanske medan Bobby The Count körde sin avledningsmanöver med lastballongen.

Alephen var tung, som att bära ett litet motorblock.

Han ville inte se på Häxan, för det var blod på hennes blad och han hade inte gjort henne för det. Det låg några kroppar runt omkring, eller delar av dem. Han tittade inte på dem heller.

Han såg ner på klumpen av biosoft och batterierna som hörde till och undrade om allt fortfarande fanns där inne, det grå huset och Mexiko och 3Janes ögon.

'Vänta', sa kvinnan. De passerade rampen till rummet där han hade sina maskiner. Domaren var fortfarande där, Likmalaren…

Hon hade fortfarande pistolen i handen. Slick lade handen på Cherrys axel. 'Hon sa vänta.'

'Den där grejen jag såg i går kväll', sa kvinnan. 'Den enarmade roboten.

Funkar den?'

'Ja…'

'Är den stark? Kan den bära last? I ojämn terräng?'

'Ja.'

'Ta hit den.'

'Va?'

'Kör in den i svävaren. Nu. Sätt i gång.'

Cherry hängde på honom, svag i knäna av vad det nu var den där flickan hade gett henne.

'Du', sa Molly och vinkade åt henne med pistolen, 'in i svävaren.'

'Gå', sa Slick.

Han satte ner alephen och gick upp för rampen och in i rummet där Domaren väntade i skuggan med armen bredvid sig på presenningen där Slick hade lämnat den. Nu skulle han aldrig få det rätt, få sågen att fungera. Där stod en styrenhet, på en rad av dammiga metallhyllor. Han tog upp den och startade Domaren. Den bruna skölden darrade en aning.

Han körde Domaren framåt, nedför rampen. De breda fötterna klampade ner ett-två, ett-två och gyrona kompenserade, balanserade armen som fattades. Kvinnan hade bakdörrarna till svävaren öppna, och Slick lät Domaren marschera rakt över till henne. Hon lutade sig en aning bakåt när Domaren tornade upp sig över henne. Hennes silverglasögon reflekterade den polerade rosten. Slick kom fram bakom Domaren och började beräkna vinklarna, hur han skulle få in honom. Det verkade inte klokt, men hon verkade i alla fall ha en aning om vad de höll på med, och vad som helst var bättre än att hänga kvar på Fabriken nu, med döda människor överallt. Han tänkte på Gentry, ensam där uppe med sina böcker och de där döda människorna. Det hade varit två flickor där uppe, och de hade sett ut som Angie Mitchell båda två. Nu var en av dem död, han visste inte hur eller varför, och kvinnan med pistolen hade sagt till den andra att stanna kvar…

'Sätt fart nu, se till och få in jävelskapet, vi måste sticka…'

När han hade lyckats få in Domaren i svävaren, med böjda ben, liggande på sidan, slog han igen dörrarna och sprang runt och klättrade in på passagerarsidan. Alephen låg mellan framsätena. Cherry låg hopkrupen och darrande i baksätet under en stor orange parkas med Sense/Nets logo på ärmen.

Kvinnan startade turbinen och blåste upp kjolarna. Slick tänkte att de kanske kunde bli hängande på maskinsockeln, men när hon backade slets det bort en bit krom och så var de loss. Hon svängde runt svävaren och körde mot porten.

På vägen ut passerade de en kille i kostym och slips och tweedöverrock som inte verkade se dem. 'Vem var det där?'

Hon ryckte på axlarna.

'Vill ni ha den här svävaren?' frågade hon. De var kanske tio kilo från fabriken nu och han hade inte sett sig om.

'Har du snott den?'

'Det är klart.'

'Nej tack.'

'Varför det?'

'Jag har suttit inne för bilstölder.'

'Och hur är det med din tjej?'

'Sover. Hon är inte min tjej.'

'Inte?'

'Får jag fråga vem du är?'

'En affärskvinna.'

'Vadå för affärer?'

'Svårt att säga.'

Himlen över Solitude var lysande vit.

'Kom du för den här?' Han pekade på alephen.

'På sätt och vis.'

'Och nu?'

'Jag hade gjort en deal. Jag fixade ihop Mitchell med boxen.'

'Var det hon, hon som ramlade ihop?'

'Ja, det var hon.'

'Men hon dog…'

'Man kan dö på olika sätt.'

'Som 3Jane?'

Hennes huvud rörde sig, som om hon hade sneglat på honom. 'Vad vet du om det där?'

'Jag såg henne en gång, där inne.'

'Jaha. Hon är fortfarande där inne, men det är Angie också.'

'Och Bobby.'

'Newmark? Just det.'

'Och vad ska du göra med den?'

'Du byggde de där grejerna, va? Den där bak och de andra?'

Slick såg över axeln på Domaren som låg hopvikt i svävarens lastutrymme som en stor rostig huvudlösa docka. 'Ja.'

'Så du är duktig med verktyg.'

'Det är jag väl.'

'Okej. Jag har ett jobb åt dig.' Hon saktade in svävaren bredvid en skrovlig kam av snötäckt skrot och gled en bit tills de stannade. 'Det ska finnas en reparationsväska här inne någonstans. Leta upp den, gå upp på taket och hämta solcellerna och lite ledning. Jag vill att du ska rigga upp cellerna så att de laddar om den här apparatens batterier. Kan du göra det?'

'Kan jag nog. Men varför?'

Hon sjönk tillbaka i sätet och Slick såg att hon var äldre än han hade trott, och trött. 'Mitchell är där inne nu. De vill att hon ska få lite tid, det är allt…'

'De?'

'Jag vet inte. Nånting. Det som jag gjorde min deal med. Hur länge tror du batteriet räcker, om cellerna funkar?'

'Ett par månader. Ett år kanske.'

'Okej. Jag gömmer det nånstans där cellerna nås av solen.'

'Vad händer om du bara bryter strömmen?'

Hon böjde sig ner och drog med spetsen av pekfingret längs den tunna sladden som förband alephen med batteriet. Slick såg hennes naglar i morgonljuset – de såg konstgjorda ut. 'Hallå, 3Jane', sa hon och höll fingret över sladden, 'nu har jag dig.' Sedan förvandlades hennes hand till en knytnäve som öppnade sig som om hon släppte något.

Cherry ville berätta för Slick om allt de skulle göra när de kom till Cleveland. Han höll på att sätta fast två av de platta cellerna på Domarens breda bröstkorg med silvertejp. Den grå alephen satt redan fast på maskinens rygg med en ryggsäcksliknande anordning av tejp. Cherry sa att hon visste var hon kunde skaffa honom jobb med att reparera karuseller på ett tivoli. Han lyssnade inte så noga.

När han hade fått ihop allt lämnade han över styrenheten till kvinnan.

'Då får vi väl vänta på dig nu.'

'Nej', sa hon. 'Åk ni till Cleveland. Cherry har ju just berättat för dig.'

'Men du då?'

'Jag går en promenad.'

'Vill du frysa ihjäl? Eller vill du kanske svälta?'

'Jag vill vara ensam som omväxling.' Hon provade reglagen och Domaren darrade, tog ett steg framåt, ett till. 'Lycka till i Cleveland.' De såg henne vandra ut över Solitude med Domaren klampande efter. Sedan vände hon sig om och ropade: 'Du Cherry! Se till att den där killen tar sig ett bad!'

Cherry vinkade så att dragkedjorna i hennes skinnjackor skramlade.

KAPITEL FYRTIOFYRA

Rött läder

PETAL sa att hennes väskor väntade på henne i Jaguaren. 'Du skulle ändå inte vilja åka tillbaka till Notting Hill', sa han, 'så vi har ordnat något åt dig i Camden Town.'

'Petal', sa hon, 'jag måste få veta vad som har hänt med Sally.'

Han startade motorn.

'Swain bedrev utpressning mot henne. Tvingade henne att kidnappa…'

'Jaha. Jaså', avbröt han henne, 'jag förstår. Jag skulle inte oroa mig för det om jag var du.'

'Men jag är orolig.'

'Sally, skulle jag vilja påstå, har lyckats ta sig ur den där lilla affären. Det verkar också, enligt vissa av våra officiella vänner, som om hon har lyckats se till att alla gamla uppgifter om henne har gått upp i rök, utom ett majoritetsintresse i ett tyskt kasino. Och om något har hänt med Angela Mitchell så har Sense/Net inte meddelat det officiellt. Allt det där är över nu.'

'Kommer jag att träffa henne igen?'

'Inte i mitt pastorat, är du snäll.'

De svängde ut från trottoaren.

'Petal', sa hon när de körde genom London, 'min far berättade att Swain…'

'Den idioten. Den jäkla idioten. Jag vill helst inte prata om det nu.'

'Förlåt.'

Värmen fungerade. Det var varmt i Jaguaren och Kumiko var väldigt trött nu. Hon lutade sig tillbaka mot den röda läderklädseln och slöt ögonen. På något sätt, tänkte hon, hade hennes möte med 3Jane befriat henne från hennes skamkänslor, och hennes fars svar från hennes vrede. 3Jane hade varit mycket grym. Nu såg hon sin mors grymhet också. Men allt måste förlåtas, en dag, tänkte hon och somnade på vägen till en plats som kallades Camden Town.

KAPITEL FYRTIOFEM

Den lena stenen bortom

DE har kommit för att bo i det här huset: väggar av grå sten, tak av skiffer, i den tidiga sommarens årstid. Parken runt är prunkande och vild, men det höga gräset växer inte och ängsblommorna vissnar inte.

Bakom huset finns uthus, oöppnade, icke utforskade, och ett fält där tjudrade hängglidare stramar mot vinden.

En gång, när hon vandrade ensam bland ekarna vid kanten av det där fältet, såg hon tre främlingar grenslande något som ungefär liknade en häst. Hästarna är utdöda, deras ras upphörde existera åratal innan Angie föddes. En smal figur i tweedrock satt i sadeln, en pojke som en stalldräng från en gammal tavla. Framför honom på den där hästsaken satt en ung flicka, japanska, medan det bakom honom satt en blek, flottig liten man med grå kostym, rosa sockor och vita anklar som syntes över de bruna skorna. Hade flickan sett henne, mött hennes blick?

Hon hade glömt att nämna detta för Bobby.

Deras vanligaste besökare kommer i gryningsdrömmar, fast en gång anmälde sig en flinande liten tomtegubbe genom att banka upprepade gånger på ekdörren, och när hon sprang för att öppna krävde han att få träffa 'den där lille skiten Newmark'. Bobby presenterade figuren som Finnen och verkade förtjust över att träffa honom. Finnens slitna tweedjacka gav ifrån sig en sammansatt odör av unken rök, gammal lödmetall och inlagd sill. Bobby förklarade att Finnen alltid var välkommen. 'Det är lika bra. Omöjligt att hålla honom ute om han vill in.'

3Jane kommer också, en av gryningsbesökarna, sorgsen och famlande. Bobby verkar knappast medveten om hennes närvaro, men Angie, som tjänat som förvaringsrum för så många av hennes minnen, reagerar på den där speciella blandningen av längtan, svartsjuka, frustration och vrede. Angie har kommit att förstå 3Janes motiv, och har förlåtit henne – fast vad finns det, vid närmare eftertanke, att förlåta när man vandrar här bland ekarna i solskenet?

Men drömmarna om 3Jane tröttar Angie ibland. Hon föredrar andra drömmar, särskilt dem om hennes unga protegé. De kommer ofta när spetsgardinerna sväller ut i vinden, när en första fågel ropar. Hon rullar närmare Bobby, blundar, formar tyst namnet Continuity och väntar på de små färgglada bilderna.

Hon ser att de har tagit flickan till en klinik i Jamaica, för att behandla henne mot hennes beroende av simpla stimulantia. Med ämnesomsättningen finjusterad av en tålmodig armé av Nätläkare träder hon till sist fram, strålande av hälsa. Hennes sinnesapparat är skickligt modulerad av Piper Hill och det första stimprogrammet möts av exempellös entusiasm. Hennes globala publik hänförs av hennes friskhet, hennes livskraft, det underbart geniala sätt på vilket hon verkar uppleva sitt glamourösa liv som om det vore för första gången.

En skugga faller ibland över den avlägsna skärmen, men bara för ett ögonblick: Robin Lanier har hittats strypt, stelfrusen på den till bergssluttning förklädda fasaden på New Suzuki Envoy. Både Angie och Continuity vet vems långa och starka händer det var som strypte stjärnan och kastade ut honom där.

Men det är en sak hon inte förstår, ett speciellt fragment av historiens pussel.

I utkanten av ekskuggan, under en stål- och laxfärgad solnedgång, i detta Frankrike som inte är Frankrike, ber hon Bobby om svaret på sin sista fråga.

De väntade på uppfarten vid midnatt, för Bobby hade lovat henne ett svar.

När klockorna i huset slog tolv hörde hon gnisslet av däck mot grus. Bilen var lång, låg och grå.

Det var Finnen som var chaufför.

Bobby öppnade dörren och hjälpte henne in.

I baksätet satt den unge mannen hon mindes från glimten av den omöjliga hästen och de tre omaka ryttarna. Han log mot henne, men sa ingenting.

'Det här är Colin', sa Bobby och klev in bredvid henne. 'Och du känner Finnen.'

'Hon anade aldrig nåt, va?' sa Finnen och lade i en växel.

'Nej', sa Bobby, 'jag tror inte det.'

Den unge mannen vars namn var Colin log mot henne. 'Alephen är en ungefärlig bild av matrisen', sa han, 'ett slags modell av cyberspace…'

'Ja, det vet jag.' Hon vände sig till Bobby. 'Nå? Du lovade mig att tala om orsaken till att Det Förändrades.'

Finnen skrattade, ett mycket egendomligt ljud. 'Finns ingen orsak, damen. Snarare ett något. Kommer du ihåg att Brigitte en gång berättade för dig att det fanns en annan? Jo, det är den som är något, och detta något är orsaken.'

'Det minns jag. Hon sa att när matrisen till slut kände sig själv så fanns ›den andra‹…'

'Det är dit vi ska i kväll', började Bobby, och lade armen omkring henne. 'Det är inte långt, men det är…'

'Annorlunda', sa Finnen, 'det är verkligen annorlunda.'

'Men vad är det?'

'Du förstår', sa Colin och strök undan sin bruna pannlugg med en gest som hos en skolpojke i någon gammal pjäs, 'när matrisen uppnådde medvetande så blev den samtidigt medveten om en annan matris, ett annat medvetande.'

'Jag fattar inte', sa hon. 'Om cyberspace består av den totala summan av data i det mänskliga systemet…'

'Ja', sa Finnen och svängde ut på den långa, raka tomma landsvägen, 'men vi snackar inte om mänskligt nu, fattar du?'

'Den andra fanns någon annanstans', sa Bobby.

'Centaurus', sa Colin.

Driver de med henne? Är det här något av Bobbys skämt?

'Och det är lite svårt att förklara varför matrisen splittrades i alla de där voodoofigurerna och den där skiten när den träffade den här andra', sa Finnen, 'men när vi kommer fram kommer du att fatta ungefär…'

'Min egen uppfattning', sa Colin, 'är att alltihop är mycket roligare på det här viset…'

'Talar ni sanning?'

'Vi är framme om en New York-minut', sa Finnen, 'jag lovar.'

ISBN 978-91-7893-633-5

Författare: © William Gibson, 1988

Översättare: © Hans Lindquist, 1994

Originalförlag: Victor Gollancz

Omslagsdesign: Lars Sundh

www.modernista.se

Table of Contents

Omslag

Titelsida

Mona Lisa Overdrive

Kapitel ett: Röken

Kapitel två: Kid Afrika

Kapitel tre: Malibu

Kapitel fyra: Kvarten

Kapitel fem: Portobello

Kapitel sex: Morgonljus

Kapitel sju: Inget där

Kapitel åtta: Texas Radio

Kapitel nio: Tunnelbanan

Kapitel tio: Formen

Kapitel elva: Nere på stritan

Kapitel tolv: Antarktis börjar här

Kapitel tretton: Gångbryggan

Kapitel fjorton: Leksaker

Kapitel femton: Silverstigarna

Kapitel sexton: Åder genom graniten

Kapitel sjutton: Jump city

Kapitel arton: Fängelsetid

Kapitel nitton: Under kniven

Kapitel tjugo: Hilton swift

Kapitel tjugoett: Aleph

Kapitel tjugotvå: Spöken & tomglas

Kapitel tjugotre: Spegel spegel

Kapitel tjugofyra: På ett ensamt ställe

Kapitel tjugofem: Till östkusten

Kapitel tjugosex: Kuromaku

Kapitel tjugosju: En farlig kvinna

Kapitel tjugoåtta: Främmande

Kapitel tjugonio: Vinterresa

Kapitel trettio: Kidnappningen

Kapitel trettioett: 3Jane

Kapitel trettiotvå: Vinterresa (2)

Kapitel trettiotre: Stjärnan

Kapitel trettiofyra: Margate Road

Kapitel trettiofem: Kriget i fabriken

Kapitel trettiosex: Själafångaren

Kapitel trettiosju: Tranor

Kapitel trettioåtta: Kriget i fabriken

Kapitel trettionio: För mycket

Kapitel fyrtio: Rosa siden

Kapitel fyrtioett: Mr Yanaka

Kapitel fyrtiotvå: Fabriksgolvet

Kapitel fyrtiotre: Domaren

Kapitel fyrtiofyra: Rött läder

Kapitel fyrtiofem: Den lena stenen bortom

Copyright